Autor, Měsíc autorského čtení 2013

Větrné mlýny

(ukázka)

Pavel Kohout

Ta dlouhá vlna za kýlem

16

Kniha byla vydána díky finanční podpoře

společnosti Umbrella Coach & Buses s. r. o.

Vydavatelé děkují za podporu Zdeňku Kožíškovi

a za pomoc děkují PhDr. Josefu Duškovi

a Mgr. Radku Augustinovi.

V roce 2018 jako šestnáctý svazek

edice Retro Pavla Kohouta

a svoji 473. tištěnou

a 35. elektronickou publikaci vydalo

nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

Jazyková redakce Hana Lundiaková

Grafická úprava (s použitím obrazu

Ondřeje Kohouta) Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

2. české vydání, 1. vydání 2000

Sazba z písma Tabac (www.suitcasetype.com)

ISBN 978-80-7443-257-6 (papírová kniha)

ISBN 987-80-7443-267-5 (eBook)

kapitola první

Oba páry dojely otřískanými letištními taxíky ke kotvišti luxusního výletního křižníku M/S Harmonie v tak těsném sledu, že se zdály patřit k sobě. Ten dojem vznikl tím, uvědomil si hlavní lodní účetní Carlo Zeppelini až po katastrofě, že každá z dvojic byla opačným způsobem v nepořádku.

Ta ,veselá vdova‘, jak nazýval stařeny kroužící kolem světa v nejdražších apartmá nejlepších lodí, kde se za prachy konečně zesnulých manželů křísily každá po svém z půlstoleté nudy, už na dálku překypovala vražednou vitalitou. Kämmererka! došlo mu, to musí být ona!

Stávalo se málokdy, že rejdařství přifaxovalo k obvyklým údajům o délce pobytu a lodní třídě nových cestujících také ,návod k zacházení‘. Tentokrát obsahoval výstrahu, že paní Margareta Kämmerer, vdova po tycoonovi jihoněmeckých vápenek a betonárek, ztropila za poslední tři roky scény na všech plavidlech, s nimiž křižovala teplá moře. Vzdor tuhému boji o trh si podobná varování vyměňovali tajně i nejúpornější konkurenti.

Provázela ji pověst neskutečné šťouralky, jejíž lodní pasáže dřív či později vrcholily třeskutým konfliktem s velením nebo posádkou. Branže se dělila na ty, co ji už měli za sebou, a ty, které ještě čekala. Že ji společně neprohlásili za nežádoucí osobu, mělo prostý důvod.

Strávila na palubách nejméně tři měsíce v roce, dávajíc přednost právě méně žádaným, jako většina milionářek posedlých šetrností. O to významněji vylepšovala mimo sezony obrat společností, její Ne! by je stálo pokaždé až padesát tisíc marek. Prodejní oddělení živila ve svých kapitánech naději, že se ,krachbaba‘, jak ji kdosi označil, vrátí z poslední německé lodi na palubu první, kde už na svůj výstup zapomněla, a nepřeběhne ke Skandinávcům, Italům, nebo dokonce k Amíkům.

Carlo, najímající pro servis i do kuchyně převážně krajany z rodné Sicílie, se sám dávno považoval spíš za Němce.

Čelní apartmá pod promenádní palubou, dlouhé týdny neprodané, dal smýčit několik dnů, a podobně i kajutu pro jednu osobu, uvedenou v ceníku na předposledním místě jakožto nejlacinější vnější, kterou Kämmererka doobjednala dodatečně.

Tou osobou se teď ukázal být urostlý a ramenatý mladík něco přes dvacet, který vyrazil z nájemního vozu, aby jí na druhé straně úslužně otevřel dveře a nabídl rámě k přechodu lodního můstku. Gigolo! zhodnotil ho Carlo, vyrážeje jim naproti. Bude se baba kvůli němu mírnit, anebo se naopak před ním vytahovat? Než to stačil zvážit, zahlédl vystupovat z následného taxi druhý nerovný pár.

Starší z dvojice byl pro změnu muž, jemuž mohlo být pětašedesát jako osmdesát. I on byl vysoký, ale současně asketicky štíhlý, pokud to nebyl důsledek viditelného hendikepu: těžce se opíral o dvě hole. Z auta mu je podala oslnivě krásná mladá žena, kterou hlavní účetní odhadl nejvýš na třicet.

Zase ho jednou bodla závist, že on sám, ač na něm proslulá M/S Harmonie visí víc než na celém kapitánském můstku, nebude moci své Róze zdejší přepych nikdy poskytnout. Jeho rejdař jako všichni ostatní nezaměstnával manžele, ale navíc jim nepovoloval ani zlevněné cesty, aby to nerozptylovalo partnera ve službě.

Jenom prachy, nic než dlouhé peníze mohou přece tak skvostné samici vyvážit scvrklou kůži mrzáka! V rychlé chůzi zkušeně nahlédl do seznamu nových pasažérů, kteří se už vesměs nalodili. Zbývala poslední dvojka: prof. Martin Burian a paní Silvia Burian, oba Švýcaři. Čím je ten chlap a jakou vyloupil banku, že si ho taková tygřice, hotová donna fatale! byla dokonce ochotna vzít??

Ale to už stál před ohlášeným postrachem numero uno a vysekl mu hlubokou úklonu, užívaje podle předpisu uvítací formule v angličtině.

— Good morning, madam, you are welcome on behalf of captain Heinrich von Wiederbornen. My name is Carlo Zeppelini, I am the chief cashier here and wish you a pleasant journey…

— Doufám, odtušila německy, jako by ho tím vyzývala na souboj volbou zbraní, — že bude příjemná i pro vás.

Dio mio! zaúpěl zbožný křesťan v něm, i ty, carissima Rosa, přidal se ohnivě milující manžel, stůjte při mně příštích osmadvacet dní!

Netušil, že jeho křížová cesta skončí už pátého dne křížové plavby, za okolností, které ho poznamenají natrvalo.

kapitola druhá

Co ho čeká příští čtyři neděle, okusil Siegfried Gross už ve Frankfurtu, kde podle instrukcí čekal v místě označeném jako MEETING POINT. Po hodině věděl, že mohl doma klidně dospat a přiletět pozdějším strojem. Za další půlhodinu zvažoval, zda se na tuhle divnou akci, která mu vzdor všem výhodám od začátku nevoněla, nevykašlat a nevrátit se do Berlína.

Pak se však přihnal uřícený muž, aby mu oznámil, že ho už devadesát minut marně vyvolává letištním rozhlasem, který Siegfried popravdě nikdy nevnímal. Byl to sám ředitel jedné z holdingových společností Kämmerer Beton AG ve Frankfurtu, jemuž majitelka uložila, aby osobně vysvětlil i omluvil její opožděný odjezd z Mnichova, způsobený neodkladným jednáním.

Dal Siegfriedovi letenku i voucher do nejlepšího letištního restaurantu s možností neomezené konzumace, marně se znovu a znovu snažil nést mu jeho objemný sportovní vak a nedal se odehnat, dokud nedohlédl na průběh banální procedury zvané check-in. Když postřehl Siegfriedovu stupňující se rozmrzelost, dorazil to poddanskou omluvou.

— Paní Kämmerer mi dala přesné pokyny. Je zvyklá, že se stejně přesně plní. Už tak se bude zlobit pro mé zpoždění…

Na jídlo skutečně nezbyl čas. Dal poukázku balkánsky vyhlížejícímu otrhanci, který se hrabal v odpadkovém koši, a škodolibě si představil jeho vstup do vznešeného kulinářského templu. Načež si pomyslel, že ten vyzáblec je možná fixer, a zamrazilo ho. Harry, Harry, škoda, škoda…!

V čekárně před nástupním ,rukávem‘ svou příští společnici nespatřil, na vpuštění do letadla tu čekalo mračno lidí. Trupem byl prohnán až skoro nakonec, navíc k nejútulnějšímu místu na vnitřním z prostředních sedadel. Když byla obě sousední obsazena a on marně hledal prostor pro své lokty, došlo mu, že mecenáška Margareta cestuje v přední extratřídě. Bylo to logické, ale naštvala ho už podruhé tou neomalenou formou.

Musel se opravit: zavinil si vlastní nevšímavostí, že prošvihl půlkilový T-bone, který miloval nade vše. Ale i zdánlivé druhé faux pas se mělo záhy projevit jako jeho omyl. Těsně před startem ho vyzvala letuška, aby si vzal z police svou bundu a následoval ji. V závěsu za ní minul desítky narvaných řad, prošel nástupním prostorem a pak dveřmi s tabulkou SENATOR CLUB. Luxusní kabina s tuctem širokých fotelů byla poloprázdná.

— Tady! zavelel jasný hlas.

Neviděla dozadu, a přesto zvedla ruku nad vysoké opěradlo sedadla, aby ho navigovala. Na pětasedmdesát rozhodně nevypadala. I její kůže se zdála lnout k ruce a k obličeji s přirozenou pružností, bez liftingu. A zaostřené oči sotva potřebovaly brýle.

— Vypadáš líp než na fotkách! vybafla, jako by ho vyzývala, aby to dal hned do pořádku.

Rozpačitě pokrčil rameny, ale pak už se dočkal pevného stisku baculaté ruky a nečekaně srdečného úsměvu.

Pokynula ke křeslu vedle sebe a on bezděky pohlédl na letušku, která zřejmě čekala, aby ho zas odvedla zpět, tak proč si měl, ksakru, brát s sebou bundu? Aby mu ji tam zatím nešlohli?

— Co chceš pít? uslyšel. — Posaď se!

Všiml si, že má v držáku na opěradle jakýsi drink. Sám neměl nápad.

— Taky manhattan! rozhodla za něho a opakovala, — no sedni si přece, chceš tu do zítřka stát jako v tramvaji?

Stevardka už spěchala splnit objednávku.

— Mám pár akcií téhle aerolinky, vysvětlila mu sedící, — nebudu vyhazovat majlant i za doprovod, když vím, že tu vždycky mají volno!

Pak už jen zodpovídal veletucty otázek o svém životě i o berlínské rodině, které vypalovala v salvách, vyžadujíc co nejúplnější informaci. Po pěti hodinách a pěti manhattanech dohonili noc, ale její pozornost neochabovala, dokud náhle neusnul.

Když otevřel oči, jak ho do nosu udeřila vůně kávy, byl zas den a on se dozvěděl, že sousedka končí oběd.

— Zhasls mi vprostřed věty, oznámila mu věcně. — Než ti donesou jídlo, dopověz aspoň tu hroznou historii.

Musela mu připomenout, že naposled podrobně líčil tu dobu s chudákem Harrym, ačkoli se zařekl na ni i jen pomyslet. Ano, donutila ho otevřít v sobě zásuvky, které jednou provždy zamkl, ale kupodivu ho to nenaštvalo, spíš pocítil úlevu, jako by od něho ten hnusný příběh teprv teď odpadal a rozplýval se v brázdě kondenzovaného vzduchu orané boeingem.

V Tapeete přistáli kvečeru a ona byla čerstvá jako včera ve Frankfurtu, doufal, že si zdřímla, když spal, jinak by se jí snad měl začít bát. Tím spíš, že mezitím zažil, jak vrátila tousty, které se jí zdály bledé, čaj, protože nebyl vřelý, a poslední manhattan, podle ní ostudně slabý. Ačkoli nikdy nezvýšila hlas, postačil tón, aby se náprava udála v poklusu.

Na letišti odmítla první taxi jako špinavé, druhé, protože nedovíratelné okénko rušilo klimatizaci, a třetí, že jí přišel špinavý šofér. Se čtvrtým řidičem nejdřív marně jednala jazykem, ve kterém Siegfried až po chvíli objevil němčinu s anglickým přízvukem. Nabídl se jako tlumočník a zažil, že ta multimilionářka smlouvala o jízdné, jako by jí chybělo na chleba.

Nebyla s cenou spokojena ani pak a cestou ukřivděně nabádala Siegfrieda, aby se měl v celém Tichomoří na pozoru před každým z těch usměvavých prcků, kteří nejsou než plemeno zlodějů.

— Jak tě pozoruju, skončila s patrným opovržením, — patříš k těm, co věří v rovnost ras. Myslím, že tě z toho tady vyléčí.

Pak jí tedy raději zamlčel, že mezitím přehlédla odjezd autobusů, které dopravovaly cestující do přístavu bezpochyby zdarma.

Litanii vystřídal tropický liják, který měl náběh k potopě světa, ale za jehož vodní oponou se záhy objevila oslnivá scenérie barvami hýřící přírody. Ta tvrdá žena vzala znenadání Siegfrieda měkce za ruku.

— Jsem ráda, že budeš se mnou. Křížová plavba je skvělý zážitek, ale už mi u ní chyběl chlap.

Cítil, jak mu ruka v její tuhne, ale netroufal si ji vyprostit po všechny zbylé minuty, kdy jeho sousedka nezvykle mlčela a nezdálo se ani, že vnímá krajinu. Jako by odešla do sebe, ponechavši světu právě jen tu ruku pevně držící jeho.

Byl rád, když ji směl vyprostit, aby pomohl Margaretě vystoupit, a pásl se na nervozitě lodního důstojníka s řeckořímskou vizáží, který se usilovně vlísával do její přízně. Ví o ní, pochopil Siegfried. Ačkoli, jak mu řekla, se na téhle lodi dosud neplavila, zřejmě sem zalehly varovné signály z ostatních.

Provázel dočasnou velitelku až do jejího apartmá, muselo stát nekřesťanské prachy! Tam ho milostivě propustila.

— Ubytuj se, Siegfriede. Až se dám dohromady, přijdu se podívat na tvou kabinu. Doufám, že jste mu ji vycídili, jako bych v ní spala já!

To platilo stevardovi, který je doprovázel a mohl se rovněž samou zdvořilostí přetrhnout.

— Si, signora! ujelo mu teď dokonce v rodné řeči.

Překvapen tou pozorností, čekal Siegfried už jen na svůj bágl. Setkal se přitom s jejím tázavým pohledem a přišlo mu, že by měl učinit, čemu se dosud dokázal vyhnout: konečně jí taky tyknout.

— Děkuju ti… řekl.

— Za málo.

Už zas chladně, jako by tu nebyl, se obrátila ke stevardovi, dirigujícímu teď lodníka s vozíkem plným kožených kufrů.

— Je tu sejf?

— Yes, madam, přešel do palubního jazyka, — ve skříni, stačí vyťukat šestimístný kód.

Co mě tu čeká? přemítal Siegfried. Trapas až na půdu? Nebetyčná otrava? Nebo snad plánuje ta betonová královna mé čtyřnedělní otroctví?

Nemohl tušit, že za necelý týden poletí zpátky do Berlína s největší lekcí, jakou mu uštědřil jeho už tak pohnutý život.

kapitola třetí

Když vystoupila z klimatizovaného trupu, v němž se dlouhé hodiny choulila do tenké deky, a nalehla na ni pevná stěna vlhkého vedra, po jakém toužila celý život, udeřilo ji její zoufalství ještě brutálněji než předtím v Evropě.

Vzápětí si připomněla, proč sem doletěla, a hned se do ní vrátila tupá netečnost, kterou nazývala lokálním umrtvením duše. Chytila se pevně obou madel strmých schůdků, aby její společník, který i zde odmítl rozkládací vozík, v nejhorším našel záchranu na jejích zádech.

Profesor Burian však provedl sestup s pověstnou bravurou, s níž snášel svou plíživě postupující nemoc už tolik let. Dole se na ni pyšně usmál, a dokázal dokonce, že to opětovala.

Půlhodinový přejezd do přístavu neabsolvovali jedním z přistavených autokarů, ale zrasovaným taxíkem, kam se však profesor mohl složit v klidu, nerušen útrpnými, či naopak netrpělivými pohledy. Cesta se proměnila v přehlídku tropické flóry, která pokračovala na šíjích a ve vlasech domorodých žen: zdálo se, že jedou obrovským otevřeným muzeem Paula Gauguina. Jako by existovala i mimo sebe, vnímala Sylva, že se v ní vzdor všemu znovu ozývá nadšení, s nímž před půl rokem tenhle výlet do ráje přivítala; odplavila je pak brzo vlna hořkosti, když zjistila, že to byl od prvopočátku klam a mam.

Profesor byl viditelně uchvácen beze zbytku, naštěstí však své pocity neodíval do slov. Nemluvil vlastně ani během letu a ona mu byla vděčná, že jejich společnou ránu ani zbytečně nerozdírá, ani nebagatelizuje násilnou konverzací o ničem.

Když tehdy nabyla nezvratné jistoty, že její dosavadní svět vlastně přestal existovat, chtěla nejdřív zrušit tuhle cestu, která se jako ve filmovém hororu proměnila z pohádky v přízrak. Exkluzivní třítýdenní lodní pasáž napříč vodní plochou větší než veškeré pevniny, v jejímž středu ležel ostrov jejích snů, dostala od manžela ke svým Kristovým létům, jak v její staré vlasti označovali třiatřicáté narozeniny; ve Švýcarsku ani ve Španělsku ten výraz neznali, ale právě skrze něj obdivovali češtinu.

Do toho těšení vtrhl soukromý uragán nesoucí nevinné jméno Angelique.

Dnes už Sylva věděla, že se sbíral dávno a že z blízkých lidí o něm neměla tušení snad právě jen ona. Nikomu nezazlívala, že ji nevarovali, dodatečně se do nich vcítila. Nikdo to nečekal, nikdo si ani potom nedovedl vysvětlit, že právě Silvia Překrásná, jak jí říkali, ta navíc chytrá a všemi oblíbená Silvia mohla vůbec kdy potkat konkurentku, a ke všemu takovou!

Ale potkala ji, a prohrála dokonce i pak, když vyřkla své Buď — anebo!

Tak totální, potupná a nadto ničím nevysvětlitelná porážka ji šokovala. Čtrnáct dní před plánovanou cestou si v nemocnici ze dne na den vzala neplacené volno a odletěla na Costa del Sol, do hotýlku, kde kdysi prožila líbánky a po nich tucet letních dovolených. Dodatečně si připustila, že to byl akt vyděračství. Zcela nepříčetně doufala, že její muž z obavy, aby právě tam nezažila zkratovou reakci, u harmonické bytosti jako ona mnohem nebezpečnější než u trénovaných hysteriků, dorazí za ní a že jim ozvěna nedávného štěstí vrátí ztracenou řeč.

Po týdnu, kdy se vlastně živila jen dýmem cigaret, pochopila konečně, že čeká marně. Pololežíc polosedíc v lehátku na důvěrně známé, a přece teď naprosto cizí terase, pozorovala bezmocně přílivy a odlivy, které na obzoru přecházely v nehybnou masu moře. Pomalu, ale jistě, v ní však čím dál víc narůstala živočišná touha vstoupit do toho živlu, který ji jako suchozemšťanku odmalička uchvacoval, a plavat a plavat a plavat… až jí dojdou síly a on ji do sebe milosrdně pojme…

Znala se však velmi dobře, aby věděla, že k tomu nemá odvahu. Také proto ne, zdůvodňovala si to stejně prostě jako pravdivě, že by ji brzo vyhnal zpátky do života chlad. Ano, Sylva byla zimomřivě teplomilná, od toho úmyslu ji odvracel už pohled na liduprázdné pláže, slavné pobřeží mělo dostát právu na svůj název až za měsíc, do středozemní vany dosud natékal z Atlantiku skoro ledový proud.

Table of Contents

kapitola první

kapitola druhá

kapitola třetí