Přeložila:

LUDMILA HAVLÍKOVÁ

Winston Graham: Poldark – Zatmění

Vydání první

Copyright © 1973 by Winston Graham

All rights reserved

Cover image of Heida Reed: Photography Robert Vigasky © Mammoth Screen

Limited 2017.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2163. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Poldark – The Black Moon vydaného

nakladatelstvím Pan Books, an imprint of Pan Macmillan,

Londýn v roce 2008

Český překlad © 2018 Ludmila Havlíková

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0760-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0761-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Winston Graham

POLDARK

(ukázka)

ZATMĚNí

Román z Cornwallu v letech 1794–1795

Pro Marjory

Poznámka autora

Před mnoha lety jsem postupně napsal čtyři romány o rodině Poldarkových a o hrabství Cornwall v osmnáctém století. Po jejich dokončení mě však začal více zajímat moderní svět a spolu s ním i literární technika umocňování napětí. Přestože jsem občas uvažoval o tom, že bych se k Poldarkům někdy v budoucnu rád vrátil, svým tehdejším stylem psaní i náladou jsem se jim víc a víc vzdaloval. S postupujícím věkem se člověk vyvíjí a mění, a tak mi představa, že o nich napíšu nějakou další knihu, připadala čím dál nereálnější.

Někdy se však může přihodit něco zcela nečekaného a já jsem jednoho dne bez zjevného podnětu začal uvažovat nad tím, jak asi tato rodina žila po oněch Vánocích roku 1793. Tyto úvahy mě nakonec přivedly k názoru – ponechávám stranou, zda správnému, či špatnému – že vrátit se do stejné řeky představuje stejně náročnou výzvu jako vstoupit do ní poprvé. Výsledkem mého snažení je právě Zatmění.

Nečekám však, že tato kniha všechno „vyřeší“ – že uzavře nedořešené otázky a neotevře žádné nové. Takhle to totiž vůbec nedopadlo.

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první

Elizabeth Warlegganová přivedla na svět svého prvního potomka z druhého manželství ve starém rodovém sídle Trenwith House v polovině února roku 1794. Celou událost provázelo značné napětí a nervozita.

Novomanželé se již dlouho před očekávanou chvílí dohodli, že Elizabeth dítě porodí v jejich novém domě v Truru, protože se tam mohli spolehnout na lepší a snadněji dosažitelnou lékařskou péči. Během několika posledních měsíců se však město stalo nebezpečným rejdištěm nakažlivých nemocí – nejprve cholery, jejíž epidemie trvala až do Vánoc, a potom chřipky a osypek. Zatím se zdálo, že nemusejí s návratem do města nijak spěchat. Ujišťoval je o tom i doktor Behenna, který dojížděl za svou pacientkou do Trenwithu každý týden.

Možná by Elizabeth skutečně měla ještě dost času, kdyby ve čtvrtek třináctého února cestou do svého pokoje neuklouzla a neupadla. Nádherné kamenné schodiště vedoucí z hlavní haly ústilo v prvním poschodí do typicky tmavé tudorovské chodby, z níž se vcházelo do dvou největších ložnic v domě po několika dalších schodech. Těhotná Elizabeth se zachytila podrážkou střevíčku o drsnou hranu posledního z nich a tvrdě dopadla pozadu na zadek. Nikdo ji v tu chvíli neviděl, ale dvě služebné zaslechly její výkřik i hluk způsobený pádem a jedna z nich se okamžitě rozběhla i s kuchyňskou pánví v ruce ke své paní, která ležela u paty krátkého, jen několikastupňového schodiště jako zlomená květina.

Hned nato zavládla v celém domě panika. Ze zimního salonku se přiřítil do chodby udýchaný George Warleggan, zvedl svou malátnou manželku ze země a odnesl ji na lůžko. Mladý lékař Enys Dwight dosud sloužil na moři, a tak jediným dostupným člověkem, který mohl poskytnout nastávající matce lékařskou péči, byl starý doktor Thomas Choake. George tedy poslal jednoho sloužícího pro něj, protože nikoho lepšího v blízkosti neměl, a druhý sluha se mezitím vydal tryskem do města, odkud měl přivézt doktora Behennu.

Na první pohled se zdálo, že kromě pohmožděného lokte a vymknutého kotníku neutrpěla Elizabeth žádné vážnější zranění, takže jí doktor Choake jenom pustil žilou. Potom se napila vlažného likéru a uložila se k spánku. Georgeovi se na starém doktorovi nelíbilo skoro nic. Nesnášel jeho nabubřelou ješitnost a sebevědomou chvástavost, s níž líčil své lovecké úspěchy, jeho ledabylý přístup k lékařskému povolání, jeho neustále se uculující manželku i jeho whigské politické názory, ale přemohl se, povečeřel s ním a navrhl mu, aby u nich zůstal přes noc. Doktor Choake, který od smrti Francise Poldarka Trenwith nenavštívil, škrobeně souhlasil.

Večeře se odehrávala v ponurém ovzduší, protože Elizabethina matka, která neviděla na jedno oko, měla jednu nohu chromou a nebyla schopná vypravit ze sebe jediné slovo bez zadrhávání, odmítla jíst a rozhodla se zůstat u dcery v jejím pokoji pro případ, že by se probudila. K oběma mužům se tak při večeři připojil jenom Georgeův tchán, starý Jonathan Chynoweth. Hovořilo se o válce s Francií, s níž Choake po vzoru svého whigského hrdiny Charlese Jamese Foxe ostře nesouhlasil, o pozoruhodných činech admirála Edwarda Pellewa na moři, o neobratných krocích vévody z Yorku ve Flandrech, o vládě teroru v Lyonu, o nedostatku obilí a zvyšujících se cenách cínu a mědi. George hluboce pohrdal oběma muži, s nimiž seděl u stolu, a tak jenom mlčky poslouchal doktorovo chraptivé bručení a tchánův hrdelní tenor a nijak do jejich dohadování nezasahoval. Po chvíli se mu všechny úzkostné myšlenky vytratily z hlavy. Elizabeth byla po tom nešťastném pádu jenom otřesená, nic víc. Napříště si však na sebe musí dávat vetší pozor a nechovat se tak neopatrně. To bylo neomluvitelné. Poslední dobou se totiž často dopouštěla věcí, které George považoval za nerozumné a nebezpečné vzhledem k tomu, že nosila pod srdcem tak cenný poklad, jakým byl první plod jejich manželství. Čekal, že by se u ní mohly projevovat změny nálady, sklíčenost, vrtkavost či plačtivost, ale ne že začne hazardovat se svým životem třeba jízdou na koni, který se dal přinejlepším považovat za nevyzpytatelného, protože trávil většinu času ve stáji. Nebo že bude zvedat těžké knihy na nejvyšší police v knihovně. Anebo že…

Byla to naprosto nová stránka její osobnosti. Jedna z mnoha, které v ní George neustále odhaloval. Některé z nich ho okouzlovaly, ale jiné, jako třeba tahle, ho zneklidňovaly. Od prvního okamžiku, kdy Elizabeth před mnoha lety spatřil, po ní toužil – spíš jako sběratel, jako znalec, který chce ten nejlepší exemplář, na jaký kdy narazil. Za tu řadu měsíců, které uplynuly od jejich svatby, si již na vlastnictví této trofeje zvykl, ale její kvalita tím v jeho očích nijak neutrpěla. Spíš naopak. Teprve teď ji začal skutečně poznávat. A pokud byl vůbec schopen cítit k někomu lásku, pak svou ženu skutečně miloval.

Tyto Georgeovy chladné úvahy narušil sloužící, jehož příchod do místnosti měl podobný účinek jako kámen vržený do klidného jezírka, a dokonce umlčel i jalové plácání obou protivných, špatně informovaných starců. Sluha Georgeovi oznámil, že paní je zase vzhůru a má veliké bolesti.

Doktor Behenna dorazil do Trenwithu o půlnoci. Pacienty z Trura odevzdal do laskavé péče svého asistenta. Choake po Behennově příjezdu nijak nenaznačil, že by se chtěl přece jen vrátit domů, a George zůstal zticha, protože otázka honoráře pro jednoho doktora navíc pro něj byla v tu chvíli podružná.

Daniel Behenna byl poměrně mladý muž na prahu čtyřicítky, podsaditý, malý a rázný. V Truru se usadil teprve před několika lety. George Warleggan jako člověk s bystrým úsudkem okamžitě pochopil, že mimořádný zájem o Behennovy lékařské služby v Truru a okolí jsou možná – přinejmenším částečně – důsledkem doktorovy silné osobnosti a dobré adresy. Za nejdůležitější však George považoval, že Behenna studoval porodnictví u jednoho z nejvýznačnějších londýnských lékařů a že jeho nové metody mají překvapivý úspěch. Zdálo se, že je to široko daleko nejlepší doktor.

Po krátkém vyšetření pacientky vyšel Behenna z ložnice a oznámil nastávajícímu otci, že bolesti paní Warlegganové jsou nepochybně porodní. Konstatoval, že jsou nepravidelné, avšak jinak normální. Dítě se zjevně narodí poněkud předčasně, ale je naživu. Dodal, že paní Warlegganová všechno snáší velice statečně a že má všechny důvody věřit ve zdárný výsledek porodu.

Následující den v poledne, kdy George propadal největší úzkosti, se v domě objevili jeho rodiče, kteří na hrbolatých zimních cestách do Trenwithu málem zničili kočár. Nicholas Warleggan prohlásil, že považovali za svou povinnost stát mu v této významné chvíli po boku. Trenwith nebyl podle alžbětinských měřítek – na rozdíl od nového honosného domu Warlegganových – žádné velkolepé sídlo a ložnice pro hosty působily stísněně a ponuře. George navíc nepřivítal rodiče příliš zdvořile a poslal je co nejrychleji v doprovodu sluhy do jedné z těchto nevlídných chladných místností, aby se tam nějak zabydleli.

Elizabeth měla stále ostré bolesti, ale přicházely v dlouhých intervalech. Podle doktora Behenny pokračovalo všechno normálně, ale dost pomalu. V pět hodin si lékař vypil s celou rodinou čaj a přitom citoval výroky starověkých lékařů Galéna a Hippokrata nebo antického chovatele a znalce koní Simona z Athén. Prohlásil, že Elizabeth je nyní na počátku třetí fáze těhotenství a že pokud bude dítě s příchodem na svět dále otálet, je odhodlaný sáhnout ke kleštím, jejichž použití by mělo umocnit porodní bolesti a vyvolat přirozený porod.

Prozřetelnost se však postavila na stranu rodičky a v šest hodin bolesti zesílily bez jakéhokoliv vnějšího podnětu. Ve čtvrt na devět se Elizabeth narodil živý a zdravý syn. Právě ve chvíli, kdy na obloze nastalo úplné zatmění Měsíce.

O chvíli později se už George směl podívat na svou ženu a syna. Elizabeth ležela v posteli jako znavený anděl. Světlé vlasy jí neuspořádaně spočívaly na polštáři, obličej měla ochablý a bledý jako plátno, ale její oči se – snad poprvé po mnoha týdnech – usmívaly. Teprve teď si to George uvědomil. Sklonil se k ní, políbil ji na vlhké čelo a pak přešel o kus dál, aby se podíval na nový lidský uzlíček s ruměnou tvářičkou, který spočíval v kolébce, stažený v zavinovačce jako mumie. Jeho syn. Bohatství, jehož základy položil před pětatřiceti lety Nicholas Warleggan, když začal v údolí u vesničky Idless tavit cín, se pak zvýšilo a zmnohonásobilo do té míry, že nyní už zahrnovalo také podíly v obchodních firmách, v dolech a v bankách působících na území sahajícím až k městům Plymouth a Barnstaple v Devonu. O nejnovější rozšíření jejich rodinného podnikání se v posledních letech zasloužil sám George. A tohle všechno jednou zdědí, pokud přežije všechny nástrahy dětského věku, jeho dnes narozený syn.

George dobře věděl, že sňatkem s Elizabeth způsobil svým rodičům obrovské zklamání. Jeho otec Nicholas se oženil s mlynářovou dcerou Mary Lashbrookovou, která sice dostala slušné věno, ale žádné pořádné vzdělání a výchovu – což bylo stále patrné i po dlouhých letech jejich soužití – avšak oba si pro svého syna představovali úplně jinou nevěstu. George měl totiž vzdělání i peníze a pronikl do kruhů, které byly Nicholasovi v mládí naprosto zapovězené, a dokonce ani teď se mu úplně neotevřely. Do svého venkovského sídla v Cardew zvali bohaté, žádoucí dívky a pořádali ve svém domě v Truru večírky pro místní šlechtu a pro vlivné osobnosti s významnými styky, ačkoliv se tím vystavovali riziku, že vznešení hosté nad nimi budou ohrnovat nos. Neustále kladli svému synovi otázky na tělo a netrpělivě čekali, až z jeho úst uslyší to pravé jméno, protože byli přesvědčení, že ten okamžik musí nutně přijít. Spoléhali se při tom na synovu touhu po dalším společenském vzestupu. Za titul by dali úplně všechno. Třeba jen za docela malý titul. „Pan George a ctihodná paní Mary Warlegganová.“ Jak krásně by znělo třeba jen tohle! Místo toho zůstal George až do třiceti let svobodný, což svědčilo o nezvyklé rozvážnosti i u takového muže, který se projevoval uvážlivě už jako mladík. Byl to bystrý, chladně uvažující, nesmírně schopný člověk, jehož myšlenky se upíraly k získání co největší moci a k dobytí těch nejvyšších míst na společenském žebříčku, a přesto se rozhodl oženit s nesmírně křehkou, chudou vdovou po Francisi Poldarkovi.

Ne že by její rodokmen nesahal daleko do historie a netěšil se v celém Cornwallu všeobecné vážnosti. Již v devátém století daroval jistý John Trevelizek třetinu všech svých pozemků mladšímu synovi, který přijal jméno Chynoweth, což znamenalo v místním jazyce „nový dům“. Nakonec tento potomek získal úplně všechno rodinné jmění, protože jeho starší bratr mezitím zemřel. Tento první známý Chynoweth odešel na věčnost roku 889. Dokonce ani anglický král by se možná nedostal při hledání svých předků do tak dávné minulosti. George však věděl, jak se jeho otec cítí. Ten rod byl vyčerpaný. Stačil jediný pohled na Elizabethina otce a každému to muselo být naprosto zřejmé. A nejen to. Chynowethové se sice mohli chlubit dlouhou řadou předků, ale jinak dosáhli jen toho, že jako rod přežili. Nikdy se nikdo z nich ničím neproslavil, ba dokonce ani nepřesáhl hranice průměrnosti tím, že by se bohatě oženil. Jediný, kdo se možná trochu přiblížil čemusi, co by se dalo považovat za věhlas, byl jistý předek, který patřil do okruhu lidí blízkých prvnímu cornwallskému hraběti a královu příteli Piersi Gavestonovi, jenomže tenhle fakt příliš nevypovídal v jeho prospěch. Chynowethovy sice znaly všechny významné rodiny v Cornwallu, ale nikdy je s nimi nepojily žádné osobní nebo příbuzenské vztahy.

Elizabeth však byla překrásná. A Georgeovi nikdy nepřipadala půvabnější než právě teď po porodu, kdy ji její příbuzní a přátelé postupně, v rozumných časových intervalech – aby ji příliš neunavili – navštěvovali v jejím pokoji. Vypadala tak kouzelně a tak křehce, jako by jí nebylo třicet, ale dvacet let, jako by se jí nikdy nedotkly žádné životní strasti, nebyla vdovou a neměla už jednoho syna, ale jako by právě prožívala začátek prvního manželství a narození prvního dítěte.

K prvním lidem, kteří se na ni přišli podívat, samozřejmě patřil její tchán Nicholas Warleggan. Políbil ji, zeptal se jí, jak se cítí, pokochal se pohledem na svého vnuka a pak zase vyšel ven a zavřel za sebou těžké dveře z dubového dřeva. Opatrně sestoupil po pěti schůdcích, které se jeho snaše málem staly osudnými, a ztěžka zamířil po vrzající dřevěné podlaze chodby k hlavnímu schodišti a pak dolů do prostorné haly s velkými okny. Možná bych nemusel být tak nespokojený, pomyslel si. Přinejmenším se dočkal následovníka rodu, po němž tak toužil. Jeho snacha splnila všechno, co si od ní člověk mohl přát. Třeba už Warlegganovi vůbec nepotřebují – a v budoucnu budou potřebovat ještě méně – silné příbuzenské vazby s vlivnými lidmi. Už se nemusejí ucházet o přízeň cornwallské šlechty. Zanedlouho budou tyto urozené rodiny šťastné, že je mohou přijmout mezi sebe. Warlegganovi jsou teď dostatečně silní a vlivní sami o sobě. Georgeův sňatek představuje přínos už v tom, že Elizabeth do zdejší lepší společnosti prostě patří, a titul možná přijde později, nějakou jinou cestou, za pomoci místa v parlamentu, štědrých peněžních darů některým vlivným činovníkům z tohoto kraje… Určitě pomůže i nynější válka. Všichni možní překupníci, kteří vlastní nejrůznější zboží a obchodují s ním, na ní jedině vydělají. Jistě vzroste poptávka po bankovních službách. Jen cena cínu se minulý týden zvedla na pět liber za tunu. Když došel k patě schodiště, uvědomil si, že kromě výchovy a vzdělání, jakých se dostávalo dívkám z lepších rodin, si Elizabeth přinesla do manželství s Georgem jako bonus toto sídlo starobylého rodu Poldarků, které se začalo budovat roku 1509, bylo dokončeno v roce 1531 a od té doby se ho téměř nikdo nedotkl až do loňského léta, kdy se George pustil do nezbytných oprav a celkové obnovy domu a jeho okolí.

Různé životní zvraty a zákruty měly někdy podivné důsledky. Poprvé v životě navštívil Nicholas Warleggan působivý Trenwith House právě ten den, kdy se v něm slavila svatba Elizabeth Chynowethové a Francise Poldarka, který byl synem tehdejšího pána domu. Tenkrát už byli Poldarkové o něco chudší než kdysi, ale přesto se zdálo, že se jim nevede o nic hůř než během poslední stovky let a také o nic hůř než jejich předkům Trenwithům, kteří tu žili po celých sto padesát let před nimi. Před jedenácti lety ještě žil starý Charles William. Sice neustále říhal a funěl, ale dosud byl poměrně čilý a beze zbytku plnil roli pána domu, hlavy rodinného klanu a vůdčí osobnosti celého zdejšího kraje. Byl však připravený předat tuto úlohu, až nastane čas, svému tehdy dvaadvacetiletému synovi. Kdo by si tenkrát pomyslel, že Francise stihne smrt v tak mladém věku? Kromě něj měl Charles ještě dceru Verity, nepříliš výraznou drobnou osůbku, která se později provdala za nevhodného člověka a nyní žila ve Falmouthu. Pak tu byli ještě bratranci: ten hubený pokrytecký kněz William Alfred s rodinou, usazení v Devonu, a Ross Poldark, který žil bohužel v těsné blízkosti Trenwithu a podle všeho se mu po všech stránkách velice dobře dařilo – doteď se nezřítil do šachty, neskončil za mřížemi kvůli dluhům a ani nebyl poslán do vyhnanství za podněcování zdejších usedlíků k nepokojům, jak by si zasloužil. Občas se prostě stávalo, že arogantní lidé dosahovali navzdory všem předpokladům pozoruhodných úspěchů.

Když Nicholas Warleggan došel k jednomu z impozantních oken, objevil se v hale jeden z Georgeových nových sloužících, aby uhasil plápolající svíčky, které tu teprve nedávno zapálil. Obloha za oknem byla ještě jasná a v porovnání se žlutavými plameny voskovic měla bělavou, jakoby ledovou barvu. Počasí bylo v tomto měsíci mírné, stejně jako byla mírná i celá nynější zima, což usnadňovalo život spoustě lidí, kteří se topili v nouzi, ale na druhé straně se nynější nezvykle vysoké teploty neblaze podepisovaly na jejich zdraví. Říkalo se, že chřipku roznášejí těžké mraky a šíří se ve vlhkém ovzduší, takže by bylo zapotřebí, aby tomu učinily přítrž pořádné mrazy.

V krbu zasyčelo nové masivní jilmové poleno, které sluha přiložil na dříví přinesené přecházející den. Jakmile dokončil práci, nenápadně se vytratil a nechal Nicholase Warleggana o samotě.

Tehdy poprvé, před jedenácti lety, tady v hale vůbec nepanovalo takové ticho. Nicholas si vybavoval, jak velkou závist v něm tenkrát tohle rodové sídlo vyvolávalo. Krátce nato si tedy koupil dvakrát tak rozlehlý dům v Cardew s vlastní oborou plnou vysoké zvěře, který se nacházel na protější straně pobřeží a byl vybudovaný v palladiánském stylu. George ho však hned nato poněkud zmodernizoval. V porovnání s ním působil Trenwith House staromódně a zaostale. Všude uvnitř bylo vidět, že jde o kamennou stavbu, celoplošné tmavé dubové obklady v ložnicích budily ponurý dojem, většina dřevěných podlah vrzala, některá prkna úplně poničil červotoč, záchodové stolice zapáchaly a byly už zastaralé, na rozdíl od chaises-perchées – křesel s nočníkem – jimiž byl vybavený jeho dům v Cardew. Sídlo však mělo svůj styl. Kromě toho Nicholas cítil zvláštní uspokojení, že patřilo právě rodu Poldarků. Dobře si také pamatoval, jak byl mladý Ross Poldark při svatbě svého bratrance s Elizabeth bledý a ztrhaný. George ho znal už předtím, ale on ho tehdy viděl poprvé. Dosud si vybavoval zahořklý pohled mladíkových očí, zpola zakrytých těžkými víčky, jeho výrazné lícní kosti a dlouhou jizvu, která mu hyzdila celou jednu tvář a jejíž původ mu potom vysvětlil George. Zdálo se, že po Elizabeth toužili už tehdy všichni tři: Ross, Francis i George. Ross se domníval, že patří jenom jemu, ale když potom odjel do Ameriky, jeho pozici zaujal Francis. A ti tři hlupáci spolu byli od té doby na kordy – jenom kvůli jedné pěkné tvářičce. Protože co jiného je na ní mohlo tak přitahovat? Nicholas pokrčil rameny, uchopil do ruky pohrabáč a zajel jím do ohořelého dříví v krbu. Možná její křehkost, pomyslel si. Křehkost, jemnost a ten úchvatný éterický dojem, jakým působila. Všichni muži o ni toužili pečovat a chránit ji. Chtěli být silnými chlapy, kteří se starají o nádhernou bezmocnou ženu. Potenciální Lanceloti hledající svou Ginevru. Připadalo mu zvláštní, že jedním z nich byl i jeho syn, jemuž nechyběl zdravý rozum a schopnost logicky uvažovat a který byl v mnoha směrech až příliš vypočítavý.

Postrčil jedno z menších polínek k plamenům plápolajícím v krbu. Pohrabáč zarachotil na roštu a dřevo vzplálo a začalo na jednom konci čadit. Nicholas se předklonil, vzal do ruky kleště a náhle si všiml, že se v křesle poblíž krbu cosi pohnulo. Zadíval se tím směrem a kleště mu vypadly z ruky. Křeslo stálo ve stínu, a tak si teprve teď všiml, že v něm někdo sedí.

„Kdo to je?“ zeptal se tenký stařecký hlas, z něhož nebylo vzhledem k pokročilému věku mluvčího znát, zda patří muži, či ženě. „To jste vy, Georgi? Ti zatracení sloužící…“

Agatha Poldarková. Kromě Geoffreyho Charlese, Elizabethina syna z prvního manželství, jehož Nicholas nepočítal, byla teta Agatha poslední žijící zástupkyní rodu Poldraků, jimž tento dům dříve patřil. Ke všem Warlegganům se chovala s despektem, i když už byla jenom kost a kůže a po tělesné stránce vypadla spíš jako živá mrtvola. Zdálo se, že je už jednou nohou v hrobě, ale navzdory všemu se v ní dosud skrýval energický duch. Nicholasova manželka Mary, která měla – k nelibosti celé rodiny – sklon věřit všem možným pověrám, se staré dámy bála, protože měla dojem, že do ní vstoupili duchové všech generací dávno zesnulých Poldarků, jimž se nelíbil nynější vpád cizích vetřelců do jejich hájemství a kteří jim přáli jen to nejhorší. Agatha představovala žmolek na jemném hedvábí, žábu na prameni, kámen na cestě, o nějž všichni dříve či později zakopnou a upadnou na tvrdou zem. Říkalo se, že jí v srpnu bude devětadevadesát let. Zhruba před rokem se zdálo, že tráví skoro všechen čas na lůžku, takže kdyby došlo k nejhoršímu, všichni by ji mohli tiše ignorovat, až na služebnou, která ji měla na starosti a pečovala o ni. Jenomže po Elizabethině sňatku, ale především poté, co se dozvěděla, že je na cestě další dítě, se v ní vznítila jakási bojovná energie, která způsobila, že teď obyvatelé domu naráželi na stařičkou dámu, jak se potácí po domě a objevuje se na různých místech v těch nejnevhodnějších chvílích.

„Ach, to je Georgeův otec…“ Z jednoho oka jí ukápla slza, stekla do nejbližší hluboké vrásky a pokračovala dolů po kůži, z níž trčely tvrdé stařecké chlupy. Nešlo však o projev nějakých emocí. „Byl jste se nahoře podívat na to mrně, viďte? Normální malý cvrček. Chynoweth skrz naskrz.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poznámka autora

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první