Arnaldur Indriðason

Vina

Originální název: Kamp Knox

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Arnaldur Indridason, 2014

Title of the original Icelandic edition: Kamp Knox

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © Jaroslav Kuťák, 2018

Cover photo © nblxer

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8253-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8254-8 (mobi)

Není naše země v jejich očích jenom velká baráková čtvrť? Jeden velký… Camp Knox?

Erlendur Sveinsson

JEDNA

Nad Reykjanes fučel ostrý vítr. Přicházel od severu přes vysočinu, rozvířil moře v zálivu Faxafló, než dorazil na plochý, chudý poloostrov, kde ometal kamenné pahorky s nízkou vegetací. Ubohé rostliny jen taktak vyrážely z holého kamení, jako by se krčily před počasím. Celá krajina byla bez ochrany vystavena otevřenému moři a severnímu větru, vegetace sváděla tvrdý boj s přírodními silami, a proto se prosazovaly jenom odolné druhy. Vysoký plot na nejvyšším pahorku poloostrova, který odděloval prostor americké vojenské základny od okolního světa, vydával nepříjemné skřípání, když se vítr skrze něj prodíral, aby nakonec narazil do obrovských stěn hangáru. Že se mu do cesty stavěla velká budova, ho ještě více rozbouřilo. Každá překážka mu vadila, protože se na své cestě temnotou chtěl hnát dál.

Zvuky bouře vnikaly i do gigantické haly. Hangár byl jednou z největších budov na Islandu, byly zde umístěny průzkumné letouny Iceland Defence Force, velká radarová kontrolní zařízení, bojové F-16 a mamutí transportní letouny typu Hercules. Prováděla se zde údržba veškerých vojenských letounů ze základny v Keflavíku. Z traverz visely mohutné kladkostroje, pomocí nichž bylo možné přenášet velké části letadel. Hangár stál na ploše sedmnácti tisíc čtverečních metrů, jeho zadní část byla obrácená k severu. Na východní a západní straně byly obrovské posunovací brány, kterými prošly i ty největší letouny světa. Výška ke stropu odpovídala osmipatrovému domu. V budově se nacházelo řídicí centrum logistiky padesáté sedmé americké letecké divize.

Hangár momentálně nemohl být plně využíván, protože se v něm instaloval nový protipožární systém. Na severním konci budovy stála speciální plošina, jejíž pracovní platforma se zastavila přímo pod stropem objektu. Dělníci tam zabudovávali rozprašovače. Toto stavební opatření bylo, stejně jako už mnohá předtím v souvislosti s hangárem 855, rozsáhlou akcí. Podél ocelových nosníků stropu natahovali systém potrubí, na kterém byly po každém metru připevněny odpovídající sprinklery.

Plošina zabrala hodně místa, v hangáru připomínala pojízdný ostrov na kolečkách. Uprostřed lešení vedl nahoru žebřík. Měl mnoho menších meziplošin, kde mohli pracovat instalatéři a klempíři. Roury, šrouby a upevňovací elementy všeho druhu byly připraveny vedle lešení po celých bednách, samozřejmě společně s krabicemi nářadí a hasáky všech velikostí a provedení. Patřily islandským stavebním firmám pověřeným instalací. Jako mnoho jiných islandských podnikatelů, i tyto firmy enormně profitovaly z přítomnosti americké armády.

Kromě větrných poryvů bylo v hangáru ticho. Náhle se z pracovní plošiny ozval tichý zvuk, krátce poté dopadla na podlahu trubka a řinčivě poskakovala. Okamžik nato přišel mnohem dutější zvuk, připomínal pád pytle. Zvuk byl tlumený, jako by shora cosi propadlo těžkou mlhou. Pak opět zavládlo ticho – až na vytí větru venku.

DVA

Svědilo ji to někdy tak, že by si nejraději rozškubla kůži a drbala se do krve. Lupénka se u ní objevila, když byla teenager. Nejdřív ji považovala za ekzém. Nikdo jí nedokázal říct, proč se jí to stalo. Doktor drmolil něco o příliš rychlém dělení buněk, což na kůži způsobovalo vyvýšená místa s bílým povrchem. Objevovala se především na loktech a na dlaních, ale také na nohách a na hlavě. Každý to viděl a to pro ni bylo vůbec nejhorší. Lékaři jí předepisovali tablety a masti, aby aspoň trochu zmírnili svědění a vytváření strupů. Teprve nedávno se od svého lékaře dozvěděla tady o Reykjanes. Lidé s kožními potížemi se koupali v místní vodě, o které se říkalo, že zmírňuje svědění a přináší celkovou úlevu. Bylo to prý složením té vody. V zimě tady ze země čerpali páru a horkou vodu pro pohon turbíny geotermální elektrárny, stojící uprostřed lávy. Voda obsahovala křemičité sloučeniny a mořské řasy, ale také různé soli. Proto ji nemohli používat přímo ve vodovodech okolních vesnic a na letišti a odváděli ji do lávových polí. Díky doktorově popisu to místo hned našla. Už ze silnice viděla tyrkysovou vodu v lávě hustě porostlé mechem. Za normálních okolností byla láva porézní, ale tady její póry utěsňovalo bělostné bláto. Cesta k vodě vedla přes velmi obtížně schůdné lávové pole, bylo namáhavé dostat se až k jezeru. Ale jakmile si lehla do vody a postižená místa na rukou a nohou, na tvářích a ve vlasech potřela bílou šlikou, svědění rychle odeznívalo. Už po první návštěvě věděla, že tady není naposledy. Toho se taky držela. Navštěvovala teplé zelenomodré jezero v nepravidelných odstupech a pokaždé se těšila na koupání. Bylo by jí nepříjemné, kdyby ji někdo pozoroval u převlékání, proto si plavky oblékla doma a věci si skládala na přinesený ručník, odložený na lávě.

Toho dne, kdy našla mrtvolu, se pohroužená do tepla a příjemných pocitů nechávala unášet hedvábnou vodou a nemocná místa na kůži si masírovala měkkým blátíčkem, jež údajně obsahovalo velmi mnoho léčivých látek, minerálů, řas a křemičitanů. Ale nešlo jí jenom o nádherně teplou vodu, ve které si zmírňovala své kožní potíže, byla také fascinována úžasně osamělou a krásnou oázou uprostřed lávy. Vychutnávala si každý okamžik. Tyrkysové jezírko nebylo nikde hluboké, všude se mohla postavit. Užívala si, že tady mohla být sama se sebou.

Cestou zpátky ke břehu objevila něco, co se podobalo botě vyčnívající z vody. Nejprve si myslela, že ji někdo prostě zahodil do vody, a to ji zlobilo. Teprve když po botě sáhla, aby ji uklidila, se zděšením zjistila, že tahá za něco jiného a mnohem většího.

Místnost pro výslechy ve vazební věznici v Síðumúli byla malá a ošklivá a židle byly nepohodlné. Bratři odmítali jakoukoliv spolupráci a výslechy se zase jednou vlekly donekonečna. Erlendur ani nic jiného nečekal. Ellert a Vignir byli ve vyšetřovací vazbě několik dní. Už dřív měli s policií problémy kvůli pašování alkoholu a drog. Před dvěma lety byli propuštěni z věznice Lutla-Hraun, ale pobyt za mřížemi nic nezměnil, protože ti dva se podle všeho hned zase věnovali starému řemeslu. Bylo tu několik náznaků, že ještě ve vězení rozjeli nové obchody. Výslechy to měly objasnit.

Policie si je vzala na paškál na základě anonymního oznámení. Tentokrát zadrželi jednoho z bratrů v jedné boudě v zahrádkářské kolonii u Korpúlfsstaðiru se čtyřiadvaceti kilogramy hašiše. Na zahrádkách si majitelé většinou pěstovali brambory, ale v dotyčné boudě policie našla ještě dvě stě litrů americké vodky v galonových nádobách a mnoho krabic s kartony cigaret.

Vignir tvrdohlavě zapíral, že by o pašovaném zboží věděl. Údajně ho někdo chtěl do kůlny vylákat. Někdo, jehož jméno nechce říct, mu o boudě řekl a tvrdil, že si tam pohodlně nakrade brambory.

Bratři byli týdny před zatčením pod dohledem. Během domovní prohlídky u nich policie našla marihuanu a výrobky z ní, částečně zabalené pro další prodej. Bratři na svých metodách prakticky nic nezměnili, byly stejné jako před několika lety. A také byli za podobných okolností zatčeni. Marianu Briemovi šly jejich výslechy na nervy, protože to koneckonců byli jenom ubozí malí grázlové.

„Kterou lodí přivezli to zboží?“ zeptal se. Erlendur se takhle zeptal už dvakrát.

„Jakou lodí? O žádné lodi nic nevím. Kdo vám říkal o nějaké lodi?“ rozpálil se Vignir. „Nebyl to ten pitomec Elliði?“

„Co ten haš? Taky ho přivezli na lodi, nebo přiletěl letadlem?“ zeptal se Erlendur.

„Nemám sebemenší tušení, komu patří!“ odpověděl Vignir. „Nevím, o čem to mluvíš. S tou kůlnou nemám nic společnýho. Jen jsem si chtěl ukrást pár brambor. Proč kolem toho tolik naděláte?“

„Na kůlně jsou dva visací zámky. Máš klíče od obou. Přesto nám chceš vykládat o bramborách? A že nemáš nic společného s tím, co bylo uvnitř?“

Vignir neodpověděl.

„Chytili jsme tě při činu,“ řekl Marian. „Je to pro tebe hořká pilulka, ale musíš se s ní smířit. Takže přestaň žvanit o bramborách, ať můžeme jít domů.“

„Já vás nezdržuju,“ odsekl Vignir. „Pro mě za mě si vypadněte.“

„Máš recht,“ řekl Marian a pohlédl na Erlendura. „Nejlepší bude, když skončíme.“

„Proč si myslíš, že to na tebe Elliði ušil?“ zeptal se Erlendur. Věděl, že Elliði s nimi občas dělal společné kšefty. Byl to dealer a sháněl peníze. Taky násilník, několikrát ho odsoudili za těžké ublížení na zdraví.

„Takže on?“ zeptal se Vignir.

„Ne, my nevíme kdo.“

„Ale jo, určitě to víte.“

„Elliði je přece váš kámoš, ne?“ zeptal se Erlendur.

„Je to debil.“ V tu chvíli se otevřely dveře. Nějaký kriminalista strčil dovnitř hlavu. Protože měl očividně na srdci něco důležitého, Marian vyšel na chodbu.

„Co je?“

„Našli mrtvolu,“ řekl policista. „Na Reykjanes, poblíž elektrárny ve Svartsengi.“

TŘI

Ženě, která objevila tělo, bylo kolem třiceti. Od začátku vysvětlovala Marianovi a Erlendurovi, že ji trápí lupénka a na důkaz toho jim ukazovala postižená místa na hlavě, rukou a hlavně na loktech. Když jim chtěla ukázat víc, Marian ji zarazil, že to stačí. Zřejmě pro ni bylo ohromně důležité vysvětlit, že mrtvolu našla na bizarním a odlehlém místě jenom vinou nemoci.

„Většinou tady bývám úplně sama,“ řekla a podívala se na Mariana. „Ale nejspíš už se to o mně rozkřiklo. Slyšela jsem, že sem dorazili další nemocní, přestože jsem se s nikým nepotkala. Není tu možnost se převléct, ale to nevadí. Voda má ideální teplotu, je úžasně příjemné se v ní koupat.“

Marian s Erlendurem ji odvedli do služebního auta, které parkovalo na silnici do Grindavíku. Erlendur řídil, Marian se s ní posadil dozadu. Před nimi a za nimi stála policejní auta a záchranka. Kolegové z jednotky zajišťování stop byli na cestě. Kromě nich se tu zjevili dva fotoreportéři z deníků, protože zpráva o nálezu mrtvoly se roznesla rychlostí blesku. Neexistovala žádná silnice vedoucí k laguně, která vznikla před třemi lety z odpadních vod geotermální elektrárny. Elektrárna zajišťovala topnou vodu a elektřinu pro okolní obce. Žena si našla nejzápadnější část teplovodního jezera. Dalo se k němu dojít jenom pěšky přes lávu, pokrytou hustým mechem. Na tomto místě bylo umělé jezero mělké. Celé hodiny se máčela v teplé vodě a natírala se blátem z křemičitanů, řas a mořské soli. Dny byly krátké, už se stmívalo, proto chtěla vyrazit zpátky k autu. Během poslední návštěvy se už setmělo natolik, že musela auto téměř nahmatávat. Tomu se tentokrát chtěla vyhnout.

„Pro mě to tady je nádherné místo, i když vypadá strašidelně. To je tou párou, co stoupá z horké vody. Kolem dokola bizarní lávová krajina… Neumíte si představit, jak hrozně jsem byla překvapená, když… Odvážila jsem se jít dál do laguny a najednou z vody vyčnívala bota.

Nejdřív jsem si myslela, že je to jenom bota, kterou někdo ztratil nebo zahodil. Ale když jsem po ní sáhla, na něčem držela a já… jsem byla tak pitomá, že jsem zabrala. A pak jsem si všimla, že… že k té botě ještě patří noha.“

Žena se odmlčela. Nález mrtvoly ji očividně velmi rozrušil. Marian Briem postupoval opatrně. Svědkyně se snažila nepodívat na mrtvé tělo, když ho pomocníci odnášeli na silnici. Svůj zážitek popisovala jen s obtížemi.

Erlendur se ji snažil uklidnit. „Vzhledem k tak hrůznému nálezu ses zachovala naprosto správně,“ řekl.

„Neumíte si představit, jaké to bylo. Vyděsila jsem se k smrti. Byla jsem tady sama.“

Půl hodiny předtím si Erlendur oblékl rybářské kalhoty, aby se v doprovodu dvou kolegů ze zajišťování stop brodil k mrtvole. Marian kouřil a sledoval je z břehu. Nejdřív na místo nálezu přijeli policisté z Grindavíku a hlídali, aby se nikdo ničeho nedotkl, než přijedou kolegové z kriminálky v Reykjavíku. Technici od kriminálky fotografovali mrtvolu a bezprostřední okolí. Blesky aparátů ozařovaly tísnivou scenérii. Přijeli i potápěči, kteří měli za úkol prohledat dno umělého jezera.

Erlendur se sklonil nad mrtvolu a pokoušel se zjistit, jak se sem mohla dostat. Voda jí sahala po pás. Když technici řekli, že viděli dost, vyzvedli tělo z vody a hned si všimli něčeho podivného. Končetiny byly na mnoha místech polámané, hrudní koš promáčknutý a páteř podle všeho zlomená. Když mrtvolu odnášeli, vypadala jako mokrý pytel.

Tělo odnesli přes hrbolatou lávu na nosítkách k sanitce, aby ho nechali převézt na patologii národní nemocnice v Reykjavíku. Před pitvou muselo být zbaveno vrstvy bílého křemičitého kalu. Večer pokročil, blížila se tma. Rozestavili reflektory připojené k dieselovým generátorům. V zářivém světle bylo ještě víc poznat, v jak zuboženém stavu se tělo nacházelo. Soudě podle oblečení se jednalo o muže. Neměl u sebe doklady, podle kterých by ho mohli identifikovat. Nedalo se poznat, jak dlouho ležel ve vodě. Mlha nad lagunou dávala scéně tajemný nádech. Už ale byla příliš velká tma, než aby zjišťovali, zda v okolí někdo zanechal stopy. Zajišťování stop proběhne až další den.

„Pak ses hned obrátila na policii?“ zeptal se Marian svědkyně. Erlendur se vysoukal z pogumovaných kalhot a posadil se do auta. Motor běžel, v autě bylo teplo, okna zamlžená. Světla svítila do prostranství, Erlendur slyšel hlasy a viděl pobíhající stíny.

„Co nejrychleji jsem šla k autu a odjela jsem na policejní stanici v Grindavíku,“ odpověděla. „Pak jsem se vrátila se dvěma policisty a ukázala jim směr. Přijelo ještě víc policejních aut. A teď vy. Dnes v noci určitě neusnu. Ani další dny ne.“

„Ano, je hrozné octnout se v takové situaci,“ uklidňoval ji Marian. „Znáš někoho, kdo by s tebou dnes v noci zůstal? Abys nebyla sama? Aby sis mohla popovídat o všem, co jsi zažila?“

„Nevšimla sis někoho, když jsi sem dnes navečer přijela?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, určitě ne. Už jsem přece vypověděla, že jsem tady nikdy nikoho nepotkala.“

„Určitě neznáš nikoho, kdo by lagunu navštěvoval ze stejného důvodu jako ty?“ zeptal se Marian.

„Ne. Co se tomu muži vlastně stalo? Viděli jste, jak hrozně… bože, nechci se tam koukat.“

„Samozřejmě že ne,“ odvětil Marian.

„Ta kožní nemoc, lupénka, je to zlé?“ zeptal se Erlendur. Marian ho pokáral pohledem.

„Na trhu se stále objevují nové a nové léky, které ji mají zbrzdit,“ odpověděla. „Ale mně nepomáhají. Svědění je hrozné, ale ještě horší jsou ta místa na těle, podle kterých může každý poznat, že jsem nemocná.“

„Pomáhá ti, když se v té vodě vykoupeš?“

„Ano, myslím, že ano. Vědecky to nejspíš není dokázáno, ale dělá mi dobře.“

Usmála se na Erlendura. Marian jí položil ještě několik otázek v souvislosti s nálezem mrtvoly, potom mohla odejít. Vystoupili, spěchala ke svému autu.

Erlendur stál zády k severnímu větru. Obrátil se k Marianovi. „Není nad slunce jasné, proč byla oběť tak zřízená?“ zeptal se kolegy.

„Myslíš, že toho chlapa někdo umlátil k smrti?“

„A co jiného?“

„Já jen vím, že je na maděru. Možná se tady s někým setkal, možná se porvali. Pak měl na věčné časy zmizet v laguně.“

„Něco takového.“

„Zdá se. Ale nejsem si jistý, jestli ho někdo umlátil,“ odvětil Marian a dodal: „Prohlédl jsem si mrtvolu, než ji odvezli. Rvačka taková zranění nezpůsobí.“

„Co tím myslíš?“

„Viděl jsem zdeformovaná těla, která se zřítila z velké výšky, podle mě tak vypadá i tohle tělo. Nebo přemýšlím o těžké autonehodě. I když žádnou nehodu nikdo nenahlásil.“

„Pokud se zřítil, musel padat z veliké výšky,“ řekl Erlendur. Rozhlédl se a vzhlédl k temné obloze. „Z nebe například.“

„Že by přistál v jezeře?“

„A proč ne?“

„Nevím…,“ odvětil Marian.

„Možná v té břečce ležel delší dobu. To nám taky nepomůže.“

„Máš recht.“

„Nejspíš ho na lávě nezmlátili,“ řekl Erlendur. „Někdo ho sem dotáhl, abychom ho jen tak nenašli. Už byl po smrti, když ho ponořili do jezera.“

„Není to špatná skrýš,“ dodal Marian.

„Pokud by celá mrtvola zmizela pod hladinou. Kromě pár nemocných sem nikdo nepřijde.“

„Proč jsi ji nutil, aby mluvila o své nemoci?“ zeptal se Marian, když žena odjela. „Měl by ses odnaučit plést se do osobních věcí jiných lidí.“

„Necítila se dobře, toho sis přece všiml. Jen jsem chtěl, aby se uklidnila.“

„Jsi detektiv, ne psychiatr.“

„Našli jsme mrtvolu jenom proto, že se v tomhle zvláštním jezeře koupala žena s lupénkou,“ řekl Erlendur. „Nemyslíš, že…“

„Ano, je to neobvyklá náhoda.“

„To je.“

„Ale takových náhod existuje mnohem víc. A ještě podivnějších. Zatracená zima,“ řekl Marian a otevřel si dveře auta.

„Nevíš náhodou, jak se tohle lávové pole jmenuje?“ zeptal se Erlendur a podíval se na staniční budovu horkovodní elektrárny, odkud k nebi stoupala hustá oblaka páry a ztrácela se v noční temnotě.

Odpověď na sebe nedala čekat.

„Illahraun, zlá láva,“ řekl Marian a posadil se do auta.

„Vzniklo v roce 1226.“

„Zlá láva?“ řekl Erlendur a otevřel si dveře. „No paráda.“

Table of Contents

JEDNA

DVA

TŘI