Nicolas Barreau

Kavárna malých zázraků

Originální název: Das Café der kleinen Wunder

Vydáno v Thiele Verlag, Mnichov a Vídeň 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2016 by Thiele & Brandstätter Verlag GmbH

Translation © Kristina Váňová 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8255-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8256-2 (mobi)

„Věřím ve šťastné konce. Jsou to jediné, co mi připadá logické.“

„Takže máte ráda pohádky?“

„Myslím, že všichni občas potřebujeme špetku magie, ne?“

PETER BOGDANOVICH, JE PROSTĚ BÁJEČNÁ

Prolog

Nelly zbožňovala pomalé tempo. Raději se loudala, než aby se honila, a každé její rozhodnutí vyžadovalo dlouhé rozmýšlení. Když se v tento jasný podzimní den procházela po břehu Seiny a plechová kolona, šinoucí se po nábřeží, se za hlasitého troubení zastavila, vzpomněla si na Paula Virilia a jeho teorie o polární nehybnosti.

Ano, to, jak se člověk pořád snaží předhonit sám sebe, se mu stane osudným, a neustále se zrychlující svět nemůže vést k ničemu dobrému. Bakalářská práce o Viriliovi však Nelly přivedla k Danielu Beauchampsovi, a to dobré rozhodně bylo. Pro svého profesora filozofie pracovala už jedenáct měsíců, tři týdny a pět dní a stejně tak dlouho do něj byla tajně zamilovaná.

Ano, velmi tajně. Někdy si namlouvala, že vyhlídka na společné štěstí, které je čeká, je skoro hezčí než její naplnění, ke kterému přirozeně dřív nebo později muselo dojít. Bylo snad něco lepšího než ležet večer v posteli pod noční oblohou plnou možností a snít o věcech, které by se mohly stát?

Na rtech se jí mihl nesmělý úsměv a bezděčně sevřela popruh své kožené brašny. Dnes ráno jí Daniel Beauchamps nechal vzkaz, že si s ní chce o něčem promluvit! Namlouvá si to jen, nebo pan profesor zněl jinak než obvykle?

Ten vysoký, starostlivý muž, lehce napadající na pravou nohu (zranění z nehody na kole v mládí, z něhož se nikdy úplně nezotavil), který jí svýma jiskrnýma, průzračně modrýma očima okamžitě učaroval. Nikdy nezapomene, že v její první pracovní den přišel na univerzitu dřív jen kvůli tomu, aby ji mohl přivítat. Už to byl skoro rok, co Nelly příliš brzy vyběhla po schodech na seminář, jen aby s podivem zjistila, že v pracovnách na filozofické fakultě ještě nikdo není. Na sekretariátu našla jedinou známku života – na neobsazeném psacím stole stál osamělý, ještě horký šálek café au lait. I madame Borelová, u které se Nelly vlastně měla hlásit, na sebe nechala čekat. Nelly chodila nerozhodně po chodbě sem a tam, a nakonec zaklepala na Beauchampsovy dveře. Zrovna chtěla vzít opatrně za kliku, když k ní z druhého konce chodby přispěchal pan profesor. Charakteristickým, lehce kolébavým krokem.

„To jsem si myslel,“ řekl a oči mu nad obroučkami velkých brýlí vlídně svítily. „Moje nová asistentka už tu čeká – a není tu nikdo, kdo by ji přivítal.“ S úsměvem jí podal ruku, pak otevřel svou pracovnu a pozval ji dál. „Prosím, pojďte, mademoiselle Delacourtová, pojďte dál! Je mi líto, že jste musela čekat. Moji lidi si ‚cum tempore‘ někdy vykládají zatraceně velkoryse.“ Nachystal pro ni židli před svým přeplněným psacím stolem a sám se svalil do koženého křesla. „Každopádně vás srdečně vítám v naší lajdácké partě. S vámi to může být jen lepší, cítím to. Můžu vám nabídnout kávu, než se tady zastaví madame Borelová? Což asi ještě nějakou chvíli potrvá.“ Zamrkal na ni.

V tom okamžiku Nelly ztratila srdce.

Ne že by to bylo poprvé, co ho ztratila. Během studia se jí skutečně jeden nebo dva spolužáci líbili, ale tohle byl ten správný život. Měla tu správnou práci. A profesor Beauchamps byl ten správný chlap – žádný zamilovaný mladík, který by jí neohrabaně šátral po ňadrech a vlastně ani nevěděl, co se ženám říká.

Jako dcera vášnivé knihkupkyně, která dětskou ohrádku s malou Nelly jednoduše postavila před přetékající regály svého knihkupectví v Quimperu v Bretani a na své klidné dítě (jež z regálu tahalo jednu knihu za druhou a hluboce se nořilo do poutavé hry s nimi) dokázala při četbě napínavého románu úplně zapomenout, milovala Nelly knížky nade vše. A jako dcera dobrosrdečného stavebního inženýra, co svou holčičku po večerech houpal na kolenou a umřel příliš brzy (tragická nehoda, při níž oba rodiče zahynuli a o níž Nelly nikdy nemluvila), se zamilovala do tohoto staršího, ale ne starého, vzdělaného, ale ne namyšleného, muže, který to s ženami zjevně uměl (což Nelly vzala na vědomí s nepříjemným záchvěvem žárlivosti).

Profesor Beauchamps naštěstí nebyl pohledný muž. Nelly Delacourtová k pohledným mužům chovala silnou nedůvěru. Pohlední muži jsou do sebe většinou moc zahledění a v hlavě nic nemají, protože jim život vše příliš usnadnil. Se svou nemotornou chůzí a křivým nosem nad soustředěně sevřenými úzkými rty by Beauchamps jistě nikdy žádnou soutěž krásy nevyhrál, ale pro své moudré oči a příjemný úsměv byl profesor, jenž na svých přednáškách dokázal tak poutavě a zábavně vyprávět o Paulu Viriliovi a Jeanu Baudrillardovi, pro Nelly nanejvýš žádoucí.

V následujících týdnech se snažila získat více informací o svém novém mentorovi, který – jednou ženatý a jednou rozvedený – zjevně bez stálé přítelkyně bydlel v blízkosti Parc des Buttes Chaumont, a jak se ukázalo, byl velkým fanouškem Franka Sinatry. To byl alespoň začátek.

Nelly totiž znala všechny Sinatrovy písničky. Jako malá směla pouštět staré gramofonové desky z tátovy sbírky, což byla obrovská pocta. Opatrně a s velikým soustředěním pokládala citlivou safírovou jehlu na černou vinylovou desku, jak jí to táta ukázal, a naslouchala tichému praskání, následovanému sametovým hlasem Franka Sinatry. Bylo to jako malé kouzlo, které prostoupilo celý pokoj, a holčička s hnědými kadeřemi se s koleny pod bradou schoulila ve velkém ušáku a sledovala rodiče, jak do rytmu Somethin’ stupid nebo Strangers in the Night krouží po pokoji. Tenkrát byl svět ještě v pořádku a Nelly si ještě dnes vybavovala pocit bezpečí, kdy ji hudba a přítmí zahalily jako hedvábný kokon a cítila takovou jistotu, jakou už nikdy v životě nezažila. Zůstaly jí jen Sinatrovy písničky a neurčitá touha, která ji vždy při jejich poslechu zachvátila.

A teď narazila na někoho, kdo má starého Franka Sinatru tak rád jako ona! Nelly si občas představovala, jak s panem profesorem tancuje na její nejoblíbenější song Somethin’ stupid. A to byla jen jedna z věcí, které s Danielem Beauchampsem měli společné. Frank Sinatra, staré filmy s Humphreym Bogartem a Lauren Bacallovou, jeho obliba rybí polévky s omáčkou Rouille (to je přece něco skrz naskrz bretaňského!) a hruškového koláče. Že měl stejně jako ona radši moře než hory, že obdivoval španělského malíře Sorollu (když přece celý svět mluví jen o francouzských impresionistech) a kdysi, když se ještě dávno neznali, si v Galerii 21 na náměstí Place des Vosges koupil obraz od Laurence Bostové (Nelly od této umělkyně sice měla jen katalog, ale přesto – jaká neslýchaná náhoda!). Společné s ní měl taky to, že si do café crème dával přesně jednu lžičku cukru. A pak tu byl samozřejmě Paul Virilio! Nelly o tomto mysliteli, jehož z osobních důvodů nesmírně obdivovala pro jeho kritický pohled na postmoderní svět, vlastně poprvé slyšela až na jedné z Beauchampsových přednášek, ale i to jí připadalo jako hnutí osudu.

Nelly v posledních měsících s velkou pečlivostí vypracovala seznam, který nazvala „Co máme společného“, a při pohledu na něj nebylo žádných pochyb o tom, že jsou si s panem profesorem souzeni. Základem každého dobrého vztahu jsou podobné záliby a zájmy – to jí říkala už její bretaňská babička, a Claire Delacourtová byla schopná žena s bohatými životními zkušenostmi, k níž Nelly vždy vzhlížela.

Nelly si na rameni upravila popruh těžké tašky, který jí po trenčkotu pořád klouzal, a pobaveně jí zacukaly koutky. Profesor Beauchamps by se určitě docela divil, kdyby mu jeho zdrženlivá asistentka podstrčila svůj seznam „Co máme společného“. Vlastně to mezi nimi bylo nad slunce jasné jako tento zářivý podzimní den v Paříži, ale kdy jí pan profesor konečně vyzná svou lásku? Tento vysoký, nemotorný muž, který se k ní choval v jistém smyslu srdečně, čímž Nelly bohatě zásoboval živnou půdou pro její romantické scenerie (které se bohužel odehrávaly jen v její fantazii), a který přece nikdy (ani jednou jedinkrát!) neudělal nic nepatřičného kromě toho, jak jednou po letní slavnosti tiskl její ruku snad o trochu déle, než je obvyklé.

„Máte pěkné šaty, mademoiselle Delacourtová, přímo okouzlující. Sluší vám to, když chvíli tak pilně nepracujete,“ řekl, když se loučili před Rosa Bonheur, malou kouzelnou restaurací uprostřed Parc des Buttes Chaumont, kam Beauchamps na konci semestru pozval lidi ze svého semináře. „Věřte mi, žádná knížka na světě nestojí za to, aby člověk kvůli ní propásl život. Choďte častěji ven, bavte se!“

Nelly se potěšeně usmála a rozpačitě pohlédla směrem k pěkným barevným lampionům, rozvěšeným venku mezi stromy, které by tvořily dokonalou kulisu pro romantickou večerní procházku. Ale nebyla dost pohotová na to, aby vymyslela originální odpověď. Něco jako: „Má to snad být nějaká nabídka, monsieur Beauchampsi?“

Tak by to udělala Lauren Bacallová a provokativním gestem by si nechala zapálit cigaretu. Ona tam však stála bez cigarety, mlčela jako ovce a modlila se, aby se jí do tváří nenahrnula krev. A pak doopravdy přece jen řekla: „Ale ta práce mě hrozně baví, víte…“ Ale ta práce mě hrozně baví! Veškeré kouzlo se vypařilo. To bylo skutečně víc než nudné. Už jí chyběly jen velké černé školácké brýle.

Rozzuřená sama na sebe se Nelly v duchu viděla, jak jako zlý skřítek z pohádky poskakuje po nočním parku.

Beauchamps na ni zamyšleně pohlédl.

„Někdy bych hrozně rád věděl, co se za sítnicí těch hezkých očí odehrává,“ vysvětlil s lehkým úsměvem.

„Moje tajemství,“ odpověděla Nelly rozpačitě a jistě není třeba zmiňovat, že si tuto ani zdaleka nudnou větu pana profesora odnesla domů jako drahocenný poklad, a ještě dlouho se jí v myšlenkách zabývala.

A pak pokračovala v tom, v čem byla opravdu dobrá: Pracovala víc než všichni ostatní, pracovala déle než všichni ostatní – sotva bylo možné ji přimět, aby si vzala dovolenou – a čekala na znamení, na tento jeden rozhodující okamžik. Doufala, že se stane nepostradatelnou, a chtěla tomuto okamžiku poskytnout potřebný prostor, a tak byla vždy po ruce a málokdy byla šťastnější než na konci dlouhého dne, kdy poté, co všichni ostatní odešli, mohla prohodit pár soukromých slov s Danielem Beauchampsem, který si s jistými obavami začínal říkat, jestli tato pěkná a znepokojivě svědomitá mladá žena vůbec má nějaký soukromý život.

Na rozdíl od většiny lidí v dnešní době, pro které nikdy nic není dost rychlé, ovládala Nelly Delacourtová umění toho, čemu říkala „přiměřené čekání“. Ale jedenáct měsíců, tři týdny a pět dní sladkého čekání připadaly i jí jako přiměřené tak akorát, a když teď šla dál po břehu Seiny, měla najednou pocit, že s sebou dnešní den přinese velkolepý obrat. Profesor Beauchamps si s ní chtěl o něčem promluvit – Nelly cítila, jak jí radostí poskočilo srdce.

Byla tak zahloubaná do svých myšlenek, že si shluku lidí na mostě Pont Neuf všimla až na poslední chvíli. Výkřiky údivu byly čím dál hlasitější, kolemjdoucí nadšeně zakláněli hlavu, na okamžik se všichni zastavili jako v bublině, jako by se tam nahoře konal vzrušující zázrak.

Nelly si zastínila oči, zamžourala do světla a pak to uviděla taky: Nad řekou se vznášel nádherný horkovzdušný balon, růžově a zlatě se leskl v odpoledním slunci a pomalu a klidně brázdil nebe na své cestě přes Paříž.

Jak báječné to muselo být, jen tak si plout po modré obloze, ve vzdušných výšinách, tak lehce, bez tíže a oproštěný od všeho, stačilo by jen natáhnout prsty a člověk by se jako milující srdce na své něžné cestě mohl dotknout mraků! Na zlomek sekundy tam Nelly nahoře viděla letět sama sebe. Pak s jemným zachvěním zavrtěla hlavou.

„To bych nikdy nedokázala,“ zamumlala a sledovala balon, dokud nezmizel za horizontem.

1

Věří-li člověk na znamení, má tu výhodu, že mu mohou poskytnout orientaci v matoucí mapě života. Nevýhodou znamení je to, že člověka odkazují na jeho vlastní nedostatky, a to vždy, když zrovna není s to se vydat cestou, kterou mu ukazují.

Zpackala to. Byla to její velká šance, a ona to zpackala. Celých pět dní s profesorem Beauchampsem, sami dva, na druhé straně Atlantiku… Nelly zoufale zasténala, když se jako omámená potácela živými ulicemi Latinské čtvrti. Zamilované páry, všude jen zamilované páry, které ruku v ruce bloumaly kolem kaváren, anebo si nad sklenkou červeného vína vyměňovaly hluboké pohledy! Bylo to hrozné! K nevydržení! A aby toho všeho nebylo dost, postával na konci Rue Julien le Pauvre nedaleko knihkupectví Shakespeare and Company americký student, který hrál na kytaru a procítěně zpíval Sinatrovu píseň Come fly with me.

Let’s fly, let’s fly away… Mladý muž s blonďatými kadeřemi, dobře naladěn, pohupoval horní částí těla a už zdálky se na Nelly smál. Když přišla blíž, vložil do dalších slov veškerou líbeznost. Once I get you up there… I’ll be holding you so near… Teď na ni blonďák opravdu spiklenecky zamrkal a „up there“ doprovodil kroužením v bocích. Nelly na něj rozezleně pohlédla a blesklo jí hlavou, že by mu mohla kopnout do pouzdra od kytary, v němž už leželo několik mincí a bankovek.

It’s such a lovely day… zpíval za ní pouliční muzikant z plna hrdla a mohl si vykroutit krk za touto pěknou dívkou v trenčkotu, která s napřímenými zády a rozevlátými vlasy zmizela v parčíku nedaleko knihkupectví, kde se posadila na lavičku.

Nelly chvíli mlčky pozorovala své tmavě modré střevíce. Pak zamumlala: „To snad není možné!“

Ještě před hodinou s ní pan profesor Beauchamps seděl ve své pracovně a s úsměvem jí oznámil, že pro ni má menší návrh. „Vím, že je to trochu nenadálé, ale…“

„Ano?“ Nelly náhle vyschlo v ústech.

„Říkal jsem si, jestli byste třeba neměla chuť jet se mnou na filozofický kongres do New Yorku? Sabina Marceauová, která původně měla jet, bohužel nemůže. Jde mimo jiné o Virilia a nové techniky momentální interaktivity a já tam budu mít přednášku nazvanou ‚Kde jsem, když jsem všude‘. To by vás možná mohlo zajímat. K vaší diplomové práci…“

Jaká škoda pro Sabinu Marceauovou, a jak skvělé pro ni! Nelly se musela ovládnout, aby nezačala hlasitě jásat. Myšlenky se jí rozběhly jako o závod. Konečně přišel onen okamžik, ta příležitost, na kterou celou dobu čekala. „Ale to je přece… To je…“ samou radostí zčervenala a už už chtěla nadšeně souhlasit, když si uvědomila něco, kvůli čemu její štěstí prasklo jako mýdlová bublina.

Jet do New Yorku znamenalo letět do New Yorku. Profesor Beauchamps jistě nemyslel na plavbu na Queen Mary. A někam letět bylo to jediné, co by Nelly nikdy a za žádných okolností neudělala. Dokonce ani pro Daniela Beauchampse by se nepřinutila vkročit na palubu letadla. Co si pamatovala, trpěla panickým strachem z létání – a měla pro to svůj důvod (třebaže poněkud zvláštní). Strach z létání byl jejím dobře střeženým tajemstvím, pramenícím z dětství. Bylo to také něco, za co se Nelly hrozně styděla. Něco, co by nikdy nepřiznala – a už vůbec ne před tímto skvělým mužem, na něhož chtěla dělat jen dobrý dojem. Strach z létání byl směšný. Ona byla směšná. V dnešní době se prostě létá. Sám Paul Virilio, který jednou řekl, že vynález letadla se rovná vynálezu jeho zřícení (což se jí moc líbilo!), teď na své přednášky o teorii rychlosti a nehod jistě bezstarostně létá přes půlku světa. Dokonce i její babičce Claire, která letěla poprvé v sedmdesáti pěti letech, až po smrti svého muže, připadal tento způsob cestování úžasný. „Jednou zakašleš, a jsi v Itálii. Ach, Itálie! Když si pomyslím, jak dlouho dříve trvalo, než jsme se s tvým dědečkem dostali autem do Říma…“

Přestože pocházela z bretaňského Finistère, byl jih zcela zjevně Claiřinou velkou láskou. Jak se jí leskly oči, když vyprávěla o Ischii, Amalfitanském pobřeží, Neapoli nebo Benátkách. V těch chvílích Nelly před sebou najednou viděla mladou světlovlasou ženu v puntíkované sukni a špičatých lodičkách na jehlovém podpatku, kterou znala jen ze starých fotografií. Nelly se celá nesvá vrtěla na židli před psacím stolem pana profesora a točila starožitným granátovým prstenem, který jí jako ostružina visel na prostředníčku a který dostala od babičky ke svým dvacátým narozeninám. Claire, jedna z mála, kteří věděli o jejím strachu z létání, jí prsten dala se slovy: „Moc ti přeju, abys jednou našla někoho, s kým budeš moct létat, mé dítě.“

Teprve mnohem později Nelly objevila zašlá slova vyrytá do prstenu: AMOR VINCIT OMNIA. Láska vítězí nade vším.

Je možné, že láska nade vším vítězí a že z ní člověk dokonce může létat, ale vše, co létá, se také může zřítit, pomyslela si Nelly tenkrát. A to ještě nic nevěděla o teoriích Paula Virilia. Starožitný granátový prsten z babiččiny šperkovnice se stal jejím talismanem, který na prstu nosila prakticky pořád.

Nyní tedy seděla před panem profesorem, jehož vlídná slova slyšela jakoby z dálky, a při pouhé představě, že by měla letět z Paříže do New Yorku a několik hodin nemít pevnou půdu pod nohama, se jí zamotala hlava.

„Myslím, že rezervace letenky se dá ještě změnit,“ vysvětloval právě Beauchamps. „Tak co tomu říkáte, mademoiselle Delacourtová? Doprovodíte mě? Udělala byste mi radost.“

„No… ano,“ odpověděla a nešťastně listovala v diáři.

„Kdy přesně by to bylo?“ zeptala se pak.

„Za dva týdny ve středu.“

„Ach… no, tedy…“ Nelly sklonila hlavu a listovala dál. „Obávám se… Tedy, obávám se, že to bohužel nebude možné, protože… v tu dobu… to bohužel nejde.“

Poté panu profesorovi naservírovala poněkud bláznivou historku, ve které šlo o její sestřenici Jeanne, jíž údajně naneštěstí slíbila, že jí právě v týdnu konání kongresu pohlídá pejska, protože dotyčná sestřenice musí podstoupit operaci kolene („Meniskus, nepříjemná záležitost!“) a je nesmírně důležité, aby její malý, uňafaný miláček Loula byl v dobrých rukou.

„Nemůžu to teď tak narychlo zrušit, chápete?“ Nelly sama slyšela, že její hlas je na nejlepší cestě k hysterii. Odkašlala si a pokusila se opět najít normální tón. „No, Loula je bohužel velmi svérázná. Čivava – znáte to plemeno? A když se Loule někdo nezamlouvá, dokáže být pěkná potvůrka. Mě má naštěstí ráda. A proto… Ne, je mi to vážně líto.“ Nelly si povzdechla, rozhodně zaklapla diář a zadívala se na profesora.

Na její kvapně přednesené historce bylo něco pravdy: Jeanne Delacourtová, Nellyina o šest let starší sestřenice, se do Paříže přestěhovala již před lety. V nejlepším zdraví a bez jakýchkoli problémů s koleny vedla ve čtvrti St. Germain malou kavárnu nazvanou Les amis de Jeanne, kam by Nelly pana profesora jednou hrozně ráda pozvala. Specialitou podniku byl totiž velmi lahodný hruškový koláč s levandulí. („Hrušky se podceňují,“ říkávala Jeanne, kdykoli z trouby vytahovala jeden z voňavých koláčů.) A pokud jde o Loulu, byla to mírumilovná psí dámička, která se pohodlně vešla do každé kabelky.

„Hmmm,“ řekl Beauchamps a jeho pohled na chvíli bezradně spočinul na jeho asistentce, která před ním seděla celá rudá a zjevně rozrušená. Pak chlácholivě prohlásil: „Však to byl jen takový nápad, mademoiselle Delacourtová. Jestli se vám to nehodí, není to vůbec žádný problém. Jistě se najde někdo, kdo bude mít čas.“ Pan profesor se opřel ve své otočné židli, spojil špičky prstů a zazubil se. „Ta potvůrka Loula má v každém případě štěstí, že má takovou milou paní na hlídání. Přesto je to samozřejmě škoda.“

„Ano, velká škoda,“ odpověděla Nelly žalostně.

Ozvaly se zvony Notre Dame. Nelly stále ještě seděla na lavičce, hleděla na své boty a přemýšlela, jak je možné, že člověk s tak velkým jménem může být takový budižkničemu. Nelly, která se ve skutečnosti jmenovala Eleonora, bohužel nebyla ani silná, ani neohrožená jako slavná Eleonora Akvitánská, po níž ji její matka (která v těhotenství četla životopis této pozoruhodné královny) pojmenovala. Jak se příliš brzy a k velkému matčinu znepokojení ukázalo, byla malá Eleonora spíš ustrašená než statečná a spíš křehká než silná a jako by pořádně nezapadala do řady srdnatých bretaňských žen z rodiny Delacourtových. Eleonora! Jak jí její matka jen mohla něco takového udělat! Nelly vztekle odkopla kamínek. Své jméno, o němž věděla, že jej nikdy nebude schopna naplnit, odjakživa nenáviděla. Zatímco se její statné sestřenice za radostného výskotu vrhaly do příboje bretaňského moře, malá Eleonora před valícími se vlnami prchala a schovávala se v dunách. Když někdy u stolu padlo křivé slovo, vyskočila a zamkla se ve svém pokoji. Jako malá se urážela kvůli každé maličkosti. Ve třinácti letech se matčina odkazu vzdala a začala si říkat zkrátka jen Nelly – což byla zkrácená forma jména Eleonora.

Nelly si ještě dobře pamatovala na všechna ta odpoledne, kdy sedávala na ošoupané modré pohovce se sametovým potahem v kuchyni starého kamenného domu s okenicemi v barvě holubí modři a vyprávěla babičce o velkých a malých strastech, které ji tížily u srdce. Claire Delacourtová jí trpělivě naslouchala. Stála u obrovských kamen, v nichž se ještě topilo uhlím, a chystala sladké crêpes s mandlemi a čokoládovou polevou, jejichž nádherně konejšivá vůně brzy prostoupila celou kuchyň. Babička měla pro svou vnučku, která jí ze všech vnoučat byla nejmilejší, vždy dobrou radu. „Dítě,“ říkávala (oslovovala ji tak snad do dvaceti let, kdy už Nelly dávno dítětem nebyla). „Dítě, nesmíš si vždycky všechno tak moc brát k srdci. Jinak to v životě jednou budeš mít těžké.“ Povzbudivě vnučku pohladila po vlasech. „Jsi pořád ještě poupátko. Buď konečně růže!“

Nelly seděla na lavičce, otáčela starožitným prstenem s českým granátem sem a tam a cítila, jak se jí do očí hrnou slzy. Jak ráda by byla růže. Ale nebyla prostě žádná Scarlett O‘Harová. Byla obyčejná Nelly, která neměla odvahu a bála se létat. Po tváři se jí skutálela slza. A v tu chvíli si uvědomila, že se jí do zorného pole vsunulo něco bílého. Byl to kapesník.

Table of Contents

Prolog

1