Tony Parsons

#SmrtVšemPrasatům

Originální název: The Murder Bag

Vydáno u Century, a division of The Random House Group Limited,

London, Great Britain 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2014 by Tony Parsons

Translation © Michaela Teličková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8251-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8252-4 (mobi)

Pro Davida Morrisona, Barryho Hoye a Kevina Steela.

Na východ od Suezu.

Tak závažný zločin, jakým je vražda, by měl být podmíněný silnými emocemi.

George Orwell,

Úpadek anglické vraždy

—

A nic na světě nezpřetrhá řetěz, který nás spojuje.

Tradiční píseň zpívaná na škole v Etonu

PROLOG

1988

Když s ní skončili, nechali ji ležet na matraci obličejem dolů, jako by už byla doopravdy mrtvá.

Byla to jen parta kluků ve sklepě, kluků s mužskou silou a dětskou bezcitností. Vzali si od ní všechno, co chtěli, a teď měla pocit, jako by jí už nic nezbylo.

Jejich hlasy, které se jí předtím vysmívaly do obličeje a chlípně vtíraly do uší, už nad sebou neslyšela. Teď přicházely od dlouhého jídelního stolu, kde kouřili, smáli se a vzájemně si gratulovali k tomu, co jí provedli.

Před ní leželo její tričko. Kdyby na něj aspoň dosáhla! Nakonec ale našla dostatek sil, aby se pro něj natáhla, oblékla si ho a odvalila se z matrace. V téhle místnosti by neměla zůstávat. Začala se pomalu plazit směrem ke schodům.

Hlasy u stolu utichly. To ta dýmka, pomyslela si. Jsou kvůli ní těžkopádní a omámení a ospalí. Díky bohu za ni. V ústech měla krev a obličej ji bolel. Všechno ji bolelo. Krvácela z nosu a krev jí stékala do krku, až musela potlačit nutkání zvracet.

Zastavila se, aby vykašlala krev, a pokračovala ke schodům.

Nohy měla jak dva těžké špalky pulzující bolestí. Nic nefungovalo tak, jak by mělo. Zdálo se jí, že nic už nikdy nebude fungovat.

Všechno bylo zničené.

Pocit marnosti ji málem rozplakal. Pak ale polkla slzy, zatnula zuby a dál se šinula po zemi, centimetr po centimetru. Cítila rozedranou kůži na loktech a na kolenou, jak se po nich vláčela po sklepní podlaze, dál a dál a dál.

Ta místnost byla plná zla.

Ale dnes v noci neměla zemřít. Neměla zemřít ani v téhle místnosti.

Nejdřív si myslela, že si jí nevšimli. Kvůli tomu, co s nimi dělala ta dýmka. Byli po ní těžkopádní a omámení. Díky bohu za ni. Potom se ale zastavila, aby si u paty schodiště odpočinula, a uslyšela jejich smích.

A když se ohlédla, zjistila, že ji všichni sledují, že ji sledovali celou dobu.

Jeden z nich jí posměšně zatleskal.

Pak si ten nejhorší, ten tlusťoch, který na ni celou dobu mluvil a sprostě jí nadával a užíval si, když ji slyšel vykřiknout bolestí, a který na ní zanechal škrábance a otisky zubů – ten největší hazjl v celý týhle bandě svinskejch parchantů –, zeširoka zívl, přičemž dal všem okolo na odiv dvě řady bělostných a nejspíš drahých zubů. Pak poznamenal: „Vole, nemůžem ji nechat jen tak jít.“

Zhluboka se nadechla a položila dlaně na první schod. Špatně se jí dýchalo. Měla něco s nosem.

Na hřbet ruky jí skanula kapka jasně rudé krve. Prsty si přejela po horním rtu a s vynaložením obrovského úsilí se s obtížemi postavila na nohy, zády se opřela o zeď a zavřela oči. Zoufale toužila po spánku.

Z bezvědomí ji dostala bolest. A strach.

A vědomí, že vedle ní někdo stojí.

Jeden z nich byl přímo vedle ní a ve tváři se mu zračila zlomyslná radost. To on na ni první promluvil, když ji s úsměvem zastavil a předstíral, jak je milý a pozorný, a pak ji zavedl sem.

Teď ji popadl za vlasy a prudce jí trhl hlavou na stranu. Pak sevření zesílil, otočil se a táhl ji pryč od schodů zpátky do místnosti – zpátky do sklepa, kde neměla zemřít.

Aniž by ji k tomu vedla nějaká myšlenka, zvedla ruce k jeho obličeji a palce mu zabořila do očních důlků tak hluboko, jak jen mohla.

Hlouběji a hlouběji a hlouběji.

Teď byla řada na něm, aby cítil bolest.

Zasraní hajzlové. Všichni do jednoho jsou to zasraní hajzlové.

Stáli tam a drželi se v těsném objetí jako taneční partneři. Pěst mu stále pevně vězela v jejích vlasech, zatímco ona sbírala poslední zbytky sil, aby do jeho posměšných modrých očí zatlačila prsty s polámanými, zakrvácenými nehty, které ji začaly pálit, když šmátrala v jeho vlasech a hledala, kde se jí povede ho pevněji sevřít. Popadla ho za uši, ale ruka se jí smekla. Znovu ho chytila a zatlačila mu palce do očí ještě hlouběji, dokud jí levá ruka nesklouzla, když s řevem prostoupeným mučivou bolestí zavrávoral dozadu. Pokusil se po ní ohnat, jenže minul, a její pravý palec stále vězel v jeho levém oku, i když se ji snažil odstrčit pryč, tlačila palcem na jeho oční bulvu ještě po několik dalších rozhodujících sekund, dokud najednou neucítila, jak oko pod jejím tlakem povolilo a s tlumeným mlasknutím se mu propadlo do hlavy.

Zařval.

Jeho řev vyplnil celou místnost, vyplnil jí hlavu, vyplnil noc. Všichni u stolu vyskočili na nohy, ale řev chlapce, který právě přišel o oko, je paralyzoval.

Dala se na útěk. Běžela.

Vyletěla nahoru po schodech.

Dveře se zamykaly zevnitř, ale klíč byl naštěstí ještě v zámku – díky bohu za to. Chvíli s ním zápasila, zatímco se za ní ozývaly výkřiky, a pak byla najednou venku na vzduchu, ohromená, že noc už se chýlí ke konci.

Jak dlouho ji tam drželi?

V dálce před sebou zahlédla silnici. Byla až na opačné straně hřiště, jehož bílé ragbyové branky zahaloval mlžný opar.

Rozběhla se přes hřiště. Na obličeji se jí srážela mlha, bosé nohy jí sklouzávaly po trávě navlhlé rosou a za ní se zvedala temná a věčná budova významné starobylé školy. Běžela a neotáčela se, čekala totiž, že za sebou každou chvílí uslyší jejich hlasy, že ji co nevidět doběhnou, přemůžou a roztrhají na kusy.

Ale nehnali se za ní.

Na opačné straně hřiště se před ní jakoby z pohádky vynořil kamenný domek, jenže světla v něm byla zhasnutá, a tak se k němu nepokoušela běžet. Místo toho zamířila k silnici. Pokud se k ní zvládne dostat, dnes v noci nezemře. V polovině cesty k silnici se opřela o jednu z ragbyových branek, aby si odpočinula, a odvážila se ohlédnout za sebe. Nepronásledovali ji.

O bok ji plácal kožený řemen. Vzpomněla si, že v jednu chvíli jí ke krku připnuli psí obojek a vodítko. Strhla si je a odhodila na zem.

U silnice zastavilo auto, přední světla zůstala rozsvícená a motor stále běžel.

Někdo si jí všiml.

Klopýtavě se vydala směrem k autu, mávala, volala, vykřikovala, aby na ni proboha prosím počkali, jenom aby neodjížděli, prosím! Utíkala podél drátěného plotu a hledala v něm díru, až najednou pod bosýma nohama ucítila místo vlhké trávy asfalt. Protáhla se skrz mezeru v plotě, rozběhla se po drsném povrchu silnice a křičela, ať prosím neodjíždí. A pak se otevřely dveře spolujezdce a ven vystoupil ten tlusťoch, ten nejhorší ze všech, jenže už se nesmál. Jeho obličej byl zkřivený vražednou zuřivostí a jí poprvé definitivně došlo, že tady dnes v noci zemře.

Z auta už vystupovali další.

Tlusťoch otevřel kufr, jehož černočerná hlubina na ni čekala jako otevřený hrob.

Část její mysli zaznamenala, že na zadním sedadle auta někdo křičí kvůli svému oku.

Byl to ten, kterého zranila. Ten, kterého oslepila.

Přála si, aby mohla ublížit jim všem. Přála si, aby je mohla oslepit všechny. Bůh ví, že si to zasloužili.

Jenže už bylo pozdě. Byl s ní konec. Ucítila, jak ji přemáhá slabost a vyčerpání. Vyhráli.

Rozzuřeně se po ní sápali rukama, vymačkávali z ní poslední zbytky sil a pak ji zvedli ze země a strčili do kufru auta.

Kufr se nad ní zabouchl a okolo se rozhostila temnota. Auto se pomalu rozjelo směrem k majestátní starobylé škole, kde zemře na matraci ve sklepě, kde nikdy zemřít neměla.

V poslední chvíli si vybavila svoji rodinu, se kterou se už nikdy neuvidí, a pak – jako by zběžně zahlédla cestu, na niž se už nikdy nevydá – docela zřetelně uviděla i manžela, kterého nikdy nepotká, a děti, které se jim nikdy nenarodí, a život plný lásky, který jí vzali.

Když její duše přecházela na druhý břeh, jejím posledním výdechem byl tichý výkřik plný zlosti a žalu nad vším, co jí ukradli tu noc, kdy zemřela.

ŘÍJEN

#SMRT VŠEM PRASATŮM

1

Čekal jsem na muže, který se chystal zemřít.

Zaparkoval jsem svoje staré BMW X5 kousek od vchodu do železniční stanice a popíjel trojité espreso, zatímco jsem pozoroval lidi spěchající do práce. Pil jsem rychle.

Bude tu co nevidět.

Na palubní desku jsem položil tři fotografie. Na jedné byla moje žena a dcera. Zbylé dvě zachycovaly muže, na kterého jsem čekal. První z nich byla pasová fotografie z ministerstva vnitra, druhá ze záznamu z kamerového systému.

Fotografii svojí rodiny jsem zastrčil do peněženky a schoval ji dovnitř kožené bundy. Fotografie muže jsem přilepil na palubní desku.

Pokračoval jsem ve sledování ulice.

Zaparkoval jsem zády ke stanici, abych viděl na rušnou silnici před sebou. Zalévalo ji slabé podzimní slunce, vypadala skoro jako blednoucí vzpomínka na letní dny. O sto metrů dál postávala sportovně oblečená mladá žena, která si prohlížela výlohu trafiky, a vedle ní trpělivě čekal velký německý ovčák – vodítko měl povolené, inteligentníma očima pozorně sledoval svou majitelku a navzdory shonu dopravní špičky si počínal naprosto uvolněně.

„Máte krásnýho psa,“ řekl jsem jí.

Žena se usmála a v odpovědi poškrábala psa za ušima. Vzápětí mi do ucha promluvil mužský hlas, i když nemluvil ke mně.

„Signál Delty 1 je v pořádku.“

Pak se mi v uchu začalo ozývat víc hlasů. Jeden za druhým kontrolovali přenos signálu ostatních volacích znaků a celý tenhle operační šum se vyznačoval strojeným klidem, ke kterému se policisté uchylují v napjatých situacích, podobně jako když pilot mluví k cestujícím, zatímco jsou všechny motory v plamenech. Není čeho se bát, lidi. Rozhlédl jsem se po ulici a hledal stopy po sledovacích dodávkách, neoznačených autech a policistech v civilu. Ve své práci ale byli dobří. Viděl jsem jen tu ženu s krásným německým ovčákem.

„Delto 1?“ ozval se operační důstojník. „Vidíme a slyšíme tě, Maxi. Máš to na povel. Až se Bravo 1 objeví, zasáhneme, jakmile potvrdíš, že je to on. Zůstaň v autě.“ Bravo 1 byl znak toho muže, který se chystal zemřít.

Zůstaň v autě.

To kvůli němu jsem tu dnes seděl.

„Rozumím,“ odpověděl jsem.

A pak promluvil hlas, který už jsem znal: „Detektive Wolfe, tady vrchní komisařka.“

Vrchní policejní komisařka Elizabeth Swireová. Moje šéfová.

„Ano, madam,“ odvětil jsem.

„Hodně štěstí, Wolfe,“ popřála mi. V jejím hlase byl slyšet úsměv, když mírným tónem dodala: „Slyšel jste ho. Zůstaňte v autě. Na těžkou práci máme lidi.“

Pozoroval jsem ulici. Už to nebude dlouho trvat.

„Ano, madam,“ odpověděl jsem se stejnou rozvahou a klidem, jaké předváděl ten německý ovčák.

Kdybych naklonil zpětné zrcátko, viděl bych na majestátní viktoriánskou fasádu nádražního hotelu. Vypadal jako pohádkový zámek, jehož věže stoupaly až do blankytně modrého nebe plného nadýchaných obláčků. Byl to ten typ místa, kde stačí mrknout a v tom okamžiku uběhne sto let. Neviděl jsem ani jednoho z našich mužů, ale uvnitř jich muselo být dost na započetí malé války. Někde za záclonami a závěsy čekala SCO19, jednotka ozbrojených sil Metropolitní policie. Každý z nich byl ozbrojený útočnou puškou Heckler & Koch G36 a dvěma pistolemi Glock SLP ráže 9 mm. Ale ať jsem se snažil sebevíc, nezahlédl jsem ani jednoho z nich.

Také tam někde byl oddíl pyrotechniků dočasně převelený z RAF. Vyjednavači. Specialisté na chemické a biologické zbraně. A člověk, který měl na starosti objednávání pizzy. Navíc jsme měli okolo nádraží rozmístěných asi dalších dvacet lidí, přesto jsem stále viděl jen tu ženu se psem. Operační šum pokračoval.

„Jednotky, hlaste se. Echo 1?“

„Žádné stopy.“

„Victor 1?“

„Nic.“

„Tango 1?“

„Kontakt,“ odpověděl ženský hlas.

Poprvé za celou dobu kus plastu v mém uchu naprosto oněměl.

„Mám vizuál Brava 1,“ řekl ten stejný hlas. „Kontakt.“ Potom následovala děsivá pauza. „Možný kontakt,“ dodala. „Opakuji – možný kontakt.“

„Možný kontakt,“ opakoval operační důstojník. „Prověřuji. Zůstaňte v pohotovosti.“ Jeho hlas zněl napjatě. A pak se znovu ozval ženský hlas, do kterého se začaly vkrádat pochybnosti: „Možný kontakt. Červený batoh. Právě míjí Britskou knihovnu. Pokračuje pěšky na východ směrem ke stanici. Blíží se do místa zásahu.“

„Delto 1?“

„Rozumím,“ odpověděl jsem.

„Jsem mimo dohled,“ oznámila Tango 1, což znamenalo, že s cílem ztratila vizuální kontakt.

Rychle jsem pohlédl na dvě fotografie přilepené na palubní desce. Ani jsem to nemusel dělat, i bez toho jsem naprosto přesně věděl, jak cíl vypadá. Přesto jsem se ještě naposledy podíval. Pak jsem se opět zaměřil na davy přede mnou.

„Nevidím ho,“ ohlásil jsem.

Nato se mi v uchu ozval naléhavý hlas. Další žena. Byla to ta policistka se psem. Pozorně jsem ji sledoval, zatímco mluvila.

„Tady Whisky 1, Whisky 1. Mám možný vizuální kontakt. Bravo 1 se přibližuje. Dvě stě metrů. Opačná strana silnice. Směr na východ. Červený batoh. Možný kontakt.“ Následovala změť hlasů a ostrý výkřik o pozornost.

„Možný kontakt. Prověřuji. Všechny jednotky zůstaňte v pohotovosti. Zůstaň v pohotovosti, Delto 1.“

Pak nastalo ticho a bylo slyšet jen praskání elektřiny.

Čekali na mě.

Nejprve jsem ho přehlédl. Vypadal totiž jinak.

Rychle jsem se znovu podíval na fotografie na palubní desce, abych se ujistil, že se jim skutečně vůbec nepodobá.

Původně černé vlasy teď měl světle hnědé. Řídké vousy byly pryč. Změna se ale netýkala jen jeho vlasů, byla rozsáhlejší. Jeho obličej vypadal jinak. Byl plnější a jakoby odulý, téměř se zdálo, že je to obličej někoho jiného.

Jedna věc ale zůstala stejná.

„Delto 1?“

„Kontakt,“ řekl jsem.

Jeho červený batoh byl úplně stejný jako ten, který měl na záběru z kamerového systému ze dne, kdy si ve velkoobchodu s drogistickým zbožím koupil peroxid vodíku.

Měl ho na sobě, když k pokladně přivážel 440 litrů odbarvovače na vlasy. Měl ho na sobě, když odpočítával 550 liber v padesátilibrových bankovkách. Měl ho na sobě, když vykládal dodávku do pronajaté garáže v garážovém komplexu, kam jsme nainstalovali kamery.

Takový červený batoh se nedal přehlédnout. Vypadal přesně jako ten typ batohu, se kterým lidé lezou na Everest. Byl velký a měl jasně zářivou barvu – občas se jí říkalo reflexní červená.

Ale jeho obličej vypadal jinak. Zmátlo mě to, což také byl jeho účel. Něčím si obličej napumpoval. Chystal se zemřít s obličejem jiného muže.

Teď už jsem to viděl. Nebylo pochyb.

„Je to on,“ oznámil jsem jim. „Kontakt. Něco si nechal udělat. Nevím. Něco s obličejem. Ale je to on. Kontakt. Potvrzuji vizuální identifikaci. Kontakt.“

„Tady odstřelovač 1, cíl na dostřel,“ ozval se hlas a přes ulici jsem si poprvé všiml střelců, tří postav, jak se pohybují po střechách omšelých obchodů a restaurací a jejich zbraně se na slunci lesknou. Policejní střelci právě zaujímali pozice.

Naše poslední východisko v případě, že to půjde špatně. A v tu chvíli to nevypadalo nejlíp.

„Tady odstřelovač 2, cíl na dostřel. Nemůžu ale vypálit. Nemám čistý výhled. Je tam moc velký dav.“

Muž s červeným batohem se zastavil na opačné straně silnice a čekal, až se změní světla na semaforu. Před ním se proháněla auta a v mezerách mezi nimi jsem viděl záblesky reflexní červené. Dotkl jsem se svého sluchátka. Najednou ke mně nikdo nemluvil.

„To je on,“ naléhal jsem. „Pozitivní identifikace. Kontakt. Kontakt. Přepínám.“

Světla na semaforu se změnila a auta se neochotně zastavila. Lidé se pomalu vydali přes silnici. Muž s červeným batohem šel s nimi.

Pomalu a zřetelně jsem ohlásil: „Tady Delta 1, potvrzuji kontakt. Cíl se blíží do místa zásahu. Slyšíte mě? Přepínám.“

Místo odpovědi jsem slyšel jen bílý šum.

Konečně se ozvalo: „Možný kontakt. Prověřuji to. Zůstaňte v pohotovosti.“

Potřásl jsem hlavou a chystal se znovu promluvit, když promluvil klidný hlas vrchní komisařky Swireové:

„Je to negativní, Wolfe. Není to on. Negativní kontakt. Ruším operaci.“

Vzápětí se ozval operační důstojník: „Negativní kontakt. Operace se ruší. Opusťte pozice.“

Světla na semaforu se opět změnila.

Muž s červeným batohem přešel zbytek silnice. Mířil k železniční stanici.

„Čekali jste snad, že na sobě bude mít burku?“ namítl jsem. „Tohle je Bravo 1. Tohle je náš cíl. Je to on. Jeho obličej…“

„Nemáme vizuální kontakt,“ odpověděl operační důstojník. „Nemáme pozitivní identifikaci, Delto 1.“

Promluvila Swireová: „Není to on,“ zopakovala.

„Zmlkněte, Wolfe.“ Do hlasu se jí vkradl nesmlouvavý tón.

„Měl jste jenom jeden úkol. Ten je teď u konce. Žádné další kroky nejsou potřeba. Všechny jednotky opustí pozice. Negativní kontakt. Operace se ruší. Děkuji vám všem.“

Dav před stanicí zpomaloval, protože se propojoval s proudem lidí vycházejících z nádraží King’s Cross. Usoudil jsem, že mám asi minutu na to, abych ho zastavil, než zmizí uvnitř stanice. Jakmile by se dostal na hlavní železniční trasu nebo do metra nebo jen do hlavní haly samotné stanice, stačilo by, aby spojil ruce dohromady, a všechno by vylétlo do povětří.

Baterie, kterou nejspíš držel v jedné ruce, by po kontaktu se svorkou v jeho druhé ruce vytvořila elektrický proud. Ten by pak přešel do dvou připojených drátů a dál do červeného batohu – ve straně by měl vyříznutou nenápadnou škvíru –, kde by upravená žárovka aktivovala rozbušku uloženou uvnitř malé trubky. To by odpálilo hlavní nálož – peroxid vodíku, který jsem ho na kamerovém záznamu viděl koupit jedenácti padesátilibrovými bankovkami.

Zároveň s tím koupil velkou zásobu dvě stě milimetrových ocelových hřebíků. Nakoupil je ve velkých baleních. Pak je pravděpodobně připevnil zvenčí na hlavní nálož, aby způsobil dostatek utrpení na několik staletí dopředu.

Pokud by se to odpálilo.

Pokud na to byl dost chytrý. Pokud to sestavil správně.

Polkl jsem hořkou pachuť žluči, která mi stoupla do krku.

„Pletete se,“ namítl jsem. „Je to on. Kontakt.“

Byl jsem uvnitř jeho pronajaté garáže. Viděl jsem stovky prázdných lahví odbarvovače na vlasy. Kamerový záznam ze dne, kdy je koupil, jsem sledoval tak dlouho, dokud jsem jeho podobu neměl vrytou do paměti.

Nepotřeboval jsem fotografie přilepené na palubní desce. Znal jsem ho. Měl jsem ho v hlavě.

Nemohl se přede mnou schovat.

„Všechny jednotky opustí pozici,“ prohlásil nuceně klidný hlas. „Slyšíte mě, Delto 1?“

„Ne,“ odsekl jsem. „Ztrácíte se mi.“ Zbývalo třicet sekund.

A uprostřed davů, obklopený všemi těmi ozbrojenými silami, jsem osaměl s mužem, který se chystal zemřít.

***

Table of Contents

PROLOG

ŘÍJEN

1