Kto mi ide po krku

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.albatrosmedia.sk

Michael Koryta

Kto mi ide po krku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Túto knihu venujem Ryanovi Eastonovi – od potoka Stout Creek po vrch Republic Peak to trvalo niekoľko desiatok rokov a mnoho príjemných kilometrov.

Prvá časť

Neviditeľný svedok

1

Štrnásťročný Jace Wilson stál v posledný deň svojho života na previse lomu a hľadel na chladnú, pokojnú vodu. Konečne pochopil, čo mu pred niekoľkými rokmi vravela matka: ak dá človek najavo strach, môže sa dostať do problémov, no ak bude klamať, že sa nebojí, dostane sa do dvojnásobných. Vtedy netušil, o čom hovorí. No dnes už áno.

Zo Strechy ho od vody delil takmer dvadsaťmetrový pokles a v stávke bolo sto dolárov – ktoré Jace, samozrejme, nemal. A to všetko len preto, lebo sa mu na tvári mihol strach. Áno, bola to hlúpa stávka. Nestavil by sa, keby tam s nimi neboli dievčatá a so smiechom ich nepočúvali. No nanešťastie stáli blízko pri nich, takže v stávke bolo oveľa viac ako sto dolárov. Zostávali mu dva dni na to, aby vymyslel, ako to zvládne.

Nie každému sa podarilo skočiť zo Strechy. Z lomu už vytiahli niekoľko tiel – staršie deti, vysokoškolákov, možno aj potápačov, ktovie. Bol si však istý, že ani jeden z nich sa nebál výšok.

„Do čoho si sa to zaplietol?“ zašepkal a obzrel sa na dieru v drôtenom plote vedúcom od starého lomu spoločnosti Easton Brothers až na dvor. Jaceov dom stál hneď vedľa opusteného lomu. Jace dokázal stráviť v lome celé hodiny, preskúmal každý jeho kút alebo si šiel zaplávať, no vždy sa držal ďaleko od previsov. Ani vo sne mu nezišlo na um skákať z nich. K útesom sa nechcel ani priblížiť. Keď sa totiž pozrel dolu, zatočila sa mu hlava, podlomili kolená a musel rýchlo cúvnuť. No všetky tie hodiny samoty strávené v lome mu napomohli ku klamstvu, ktoré v tej chvíli potreboval. Keď odmietol vyliezť na strechu školy po rebríku, ktorý údržbár zabudol opretý o stenu, Wayne Potter si ho začal doberať, že sa bojí výšok. On sa ohradil, že na to, aby dokázal, že sa nebojí výšok, nemusí liezť po rebríku. Veď v lome ustavične skáče šípky do vody. Bol si istý, že Wayne si takú hlavičku nikdy neskočil.

Pravdaže, Wayne mu neveril. A nezabudol spomenúť Strechu – mal totiž staršieho brata, ktorý by ich k nej mohol cez víkend zaviezť.

„Si idiot,“ zanadával si Jace nahlas. Po štrkovej cestičke plnej starých cigaretových ohorkov a prázdnych plechoviek od piva prešiel k širokému previsu starého lomu. Bol si istý, že voda pod ním je dosť hlboká na šípku. Musí začať pomaly, taký mal plán. Najprv skočí tu, kde ho od hladiny delí asi päť metrov, a potom sa presunie inam, vyššie, niekam, kde bude aspoň desať metrov od hladiny. Zahľadel sa na vodu a hneď sa mu zakrútila hlava. Strecha je dvakrát vyššia, alebo aj viac?

„Len to skús,“ pobádal sa. Pomáhalo mu, keď sa rozprával sám so sebou. Dodávalo mu to odvahu. „Len to skús. Pri páde do vody sa nemôžeš zabiť. Nie, ak skočíš odtiaľto.“

Napriek týmto slovám len obchádzal previsy a držal sa asi meter od okraja pre prípad, že by sa mu podlomili kolená, zviezol by sa tvárou nadol, zlomil si väzy a skončil nehybne sa vznášajúci na hladine.

„Sráč,“ zopakoval si. Rovnako ho totiž nazvali pred dievčatami. Tak ho tým rozčúlili, že takmer vyliezol po rebríku. Takmer. Napokon sa rozhodol namiesto lezenia využiť na svoju obranu starý lom. Keď nad tým spätne uvažoval, asi mal radšej vyliezť po tom rebríku.

Vtom zahrmelo a dunenie sa odrazilo od vysokých kamenných stien a vody. V lome znelo hlbšie a hrozivejšie ako hore na ceste. Odkedy vyšiel zo školy, fúkal silný vietor, a teraz zavanul tak prudko, že rozvíril kamenný prach. Zo západu sa po oblohe približovali čierne mračná a medzi nimi sa blýskalo.

Zlý čas na kúpanie, pomyslel si a chytil sa tejto myšlienky, lebo predstavovala výhovorku, prečo nemusí skočiť. „Wayne Potter nestojí za to, aby do mňa udrel blesk.“

Vydal sa teda naspäť a už bol takmer pri diere v plote, keď zastal.

Wayne Potter neustúpi. V sobotu sa zjaví aj s bratom, vezmú Jacea na Strechu, ten sa pred nimi pociká od strachu a oni prasknú od smiechu. Wayne sa potom v pondelok vráti do školy a všetkým o tom porozpráva. Ak to nevytára už predtým po telefóne. Alebo ešte horšie, privedie ostatných, aby sa prizerali. Čo keby priviedol aj dievčatá?

Práve tá myšlienka pomohla Jaceovi rozhodnúť sa. Síce sa skoku bál, ale neskočiť pred dievčatami? Tá predstava bola ešte desivejšia, a keby sa stala skutočnosťou, doplatil by na to.

„Radšej skoč,“ vravel si. „No tak, ty zbabelec. Skoč už.“

Rýchlo sa vrátil k previsu, lebo keď sa šuchtal, hromadil sa v ňom strach. Chcel ísť čo najrýchlejšie, mať už za tým, uistiť sa, že to dokáže. Ak sa mu podarí začať, zvyšok bude malina. Bude len pridávať výšku. Odkopol topánky, vyzliekol si tričko a džínsy a nechal ich na kôpke na kameňoch.

Keď znovu zahrmelo, palcom a ukazovákom si chytil nos – áno, ako malé dieťa, no keďže bol sám, nezáležalo mu na tom – a znovu prehovoril.

„Nie som sráč.“

Keďže si držal nos, jeho hlas znel vyššie a dievčenskejšie. Posledný raz sa pozrel na vodu pod sebou, zatvoril oči, ohol kolená a skočil z previsu.

Nebol to ktovieaký pád. Toľko sa obával, no trval len chvíľu. Dopadol bezbolestne, nepríjemne ho prekvapila len chladná voda. Klesol až ku dnu – voda mu nerobila žiadne problémy, plával rád, len nerád skákal – a čakal, kedy pod nohami ucíti hladký, studený povrch kameňa.

Nepocítil ho. Namiesto neho sa nohami dotkol niečoho čudného, akéhosi predmetu, mäkkého a zároveň tvrdého. Vyľakane sa odtiahol. Nech to už bolo čohokoľvek, nepatrilo to sem. Otvoril oči, zažmurkal, keď ho v nich zaštípala voda, a vtedy zbadal mŕtvolu muža.

Mŕtvy sedel takmer vzpriamene, chrbtom sa opieral o kameň a nohy mal vystreté k nemu. Hlava sa mu nakláňala nabok, akoby ho zmorila únava. Svetlé vlasy mu povievali v prúde, ktorý Jace vytvoril. V prameňoch mu odstávali od hlavy a tancovali v tmavej vode. Vrchnú peru mal zvlnenú, akoby sa smial s vycerenými zubami. Bol to zlovestný úsmev, výsmešný. Nohy mal zviazané povrazom, na ktorom visela stará činka.

Jace sa pár sekúnd vznášal ani nie dva metre nad ním. Mal pocit, akoby ho od výjavu čosi oddeľovalo – možno práve preto, lebo sa na mŕtvolu pozeral cez nejasnú clonu vody. Akoby si toho mŕtveho muža na dne len vymyslel. Až keď pochopil, prečo sa mužova hlava nakláňa nabok, zaplavila ho hrôza, ktorú mal pocítiť už pri prvom pohľade. Muž mal podrezané hrdlo. Rana bola taká široká, že mu cez ňu prúdila voda ako cez kanál. Keď ju Jace zbadal, horúčkovito a nemotorne sa pokúsil vyplávať. Hoci nebol ani päť metrov pod hladinou, myslel si, že sa nedokáže vynoriť, že sa tu utopí a jeho telo bude navždy plávať vedľa mŕtvoly.

Keď sa vynoril nad hladinu, ihneď sa snažil volať o pomoc. Výsledok vôbec nestál za to – nadýchol sa vody, dusil sa ňou, zdalo sa mu, že sa topí, a nedokázal dostať do pľúc vzduch. Napokon zalapal po dychu a vypľul vodu, ktorú mal v ústach.

Vodu, čo sa dotkla mŕtveho muža.

Zdvihol sa mu žalúdok a rýchlo odplával preč. Vzápätí si uvedomil, že sa pobral zlým smerom – k príkrym stenám, po ktorých sa nedalo vyliezť. Spanikáril a obrátil sa. Pohľad mu spočinul na nízkych skalách. Vo vzduchu sa ozývalo hrmenie. Ponoril sa a poriadne zabral. Keď sa prvýkrát pokúsil vytiahnuť z vody, zradili ho ruky a spadol naspäť tak prudko, že sa mu znovu ponorila hlava.

No tak, Jace! Poď von, von, musíš sa dostať von…

Druhý pokus bol úspešný, pristál na bruchu. Tiekla z neho voda z lomu a znovu sa mu dostala do úst. Kvapkala mu z pier. Opäť si predstavil, ako prúdi cez ranu v mužovom krku. Naplo ho a vyvracal sa na skalu. Hrdlo a nos ho pálili. Nemotorne sa odplazil preč od vody, akoby sa bál, že sa mŕtvy po ňom načiahne, chytí ho za nohu a vtiahne späť.

„Doriti,“ zašepkal. Hlas sa mu chvel a celý sa triasol. Keď sa uistil, že sa mu už nepodlomia nohy, neisto sa postavil. Studená voda ho v prudkom búrkovom vetre štípala na koži. Prekrížil ruky cez prsia a hlúpo si pomyslel: Zabudol som si uterák. Až vtedy si uvedomil, že vyšiel z vody na nesprávnej strane lomu. Kôpku oblečenia nechal na druhej strane.

To hádam nie, pomyslel si a poobzeral sa po príkrych stenách, ktoré obklopovali túto stranu lomu. Nebude ľahké vyliezť po nich. Vlastne si nebol istý, či sa po nich vôbec dá vyliezť. Nad sebou videl len zvislý hladký kameň. Nižšie pod lomom sa nachádzal útes, z ktorého sa dalo prejsť na miesto porastené kríkmi a tŕním. Keby sa vybral tadiaľ, musel by kráčať pomaly, a bez topánok a nohavíc by to bolo bolestivé. Ako najrýchlejšie riešenie mu pripadalo jednoducho skočiť do vody a preplávať na druhú stranu.

Pozrel na kôpku oblečenia. Ležala tak blízko, že by na ňu dohodil kameňom. Vo vrecku džínsov mal mobil.

Musím zohnať pomoc, uvažoval. Musím sem niekoho rýchlo priviesť.

No ani sa nepohol. Predstava, že by sa mal znova vrátiť do vody… Zahľadel sa do temných zelených hlbín. Vyzerali tmavšie ako kedykoľvek predtým. Zrazu vodu ožiaril silný blesk. Búrka sa rýchlo blížila.

„Neublíži ti,“ ubezpečoval sa a pomaly sa približoval k vode. „Nevstane z mŕtvych a nechytí ťa.“

Pri tých slovách si uvedomil niečo, čo mu pri zúfalom pokuse dostať sa z vody uniklo – nie, ten muž neožije, ale zároveň ešte nie je mŕtvy veľmi dlho. Jeho vlasy, oči, zvlnená pera odhaľujúca zuby… dokonca aj koža okolo rany na krku sa ešte nezačala rozkladať. Jace si nebol istý, koľko času musí prejsť, aby došlo k rozkladu, ale asi nie veľa.

Nie je tam tak dlho…

Tentoraz sa pri zahrmení strhol. Rozhliadol sa po lome, pohľadom prešiel po hrebeňoch kamenných stien. Zisťoval, či ho niekto nepozoruje.

Nikto.

Vypadni odtiaľto, prikázal si v duchu, ale nedokázal sa prinútiť skočiť do vody. Nevedel si predstaviť, že by sa znovu ponoril a preplával ponad muža, ktorý má na členkoch priviazanú činku, hlavu naklonenú nabok a podrezané hrdlo. Namiesto toho zamieril k útesu. Tam sa previs z oboch strán spájal – napravo sa rozprestierala nádrž, z ktorej práve vyliezol, naľavo bola ďalšia. Okrem druhej nádrže mal po ľavej ruke aj takmer desať metrov vysokú skalu, z ktorej plánoval skočiť, aby sa pripravil na skok zo Strechy. Na úzkom previse rástlo pár rastlín, no len tie nepríjemné. Zdalo sa, že všetko, čo rastie zo skál, má tŕne. Keď zaboril nohy do porastu, takmer stúpil na rozbitú fľašu. Urobil pár krokov a tŕne sa mu zaryli do mäsa. Vystrúhal grimasu, ale postupoval pomaly ďalej. Teplá krv sa mu na nohách miešala so studenou vodou. Z oblohy spadli prvé kvapky dažďa a nad hlavou mu zaburácal hrom. Ozýval sa lomom, akoby mu zem chcela odpovedať.

„Au! Dopekla!“ Podarilo sa mu šliapnuť priamo na tŕň, ten sa mu zapichol do chodidla a pri ďalšom kroku sa zabodol ešte hlbšie. Postavil sa na jednu nohu, aby si ho vytiahol. Z rany mu vytiekla krv, a vtom začul zvuk motora.

Ako prvé mu napadlo, že prišiel strážnik alebo niekto podobný. To by ho potešilo. Veľmi. Nech by mu už hocijako vynadal za to, že bol v lome, len keby ho odtiaľto dostal. Hodnú chvíľu sa nehýbal, balansoval na jednej nohe, krvácajúce chodidlo si držal v ruke a počúval. Zvuk motora neutíchal, niekto sa blížil po štrkovej ceste vedúcej k zamknutej bráne.

Vrah sa vracia na miesto činu, pomyslel si a jeho nerozhodnosť sa razom zmenila na hrôzu. Stál uprostred previsu na najviditeľnejšom mieste v celom lome.

Obrátil sa, že sa vráti tam, odkiaľ sem prišiel, no vzápätí zastal. Nemal sa kde ukryť. Kamenná stena bola hladká, nedalo sa za ňu skrčiť. Obrátil sa a zamieril opačným smerom. Brodil sa burinou a nevšímal si tŕne, čo ho škriabali a zanechávali mu krvavé stopy na hrudi, rukách i nohách.

Motor zrazu zahučal veľmi blízko.

Nestihne sa dostať na druhú stranu. Nie je dosť rýchly.

Jace Wilson sa pozrel do hlbín pod sebou, rýchlo sa pokúsil vybrať si bezpečné miesto na hladine, hoci voda v lome bola taká tmavá, že nevidel, čo ho pod ňou čaká, a potom skočil. Zachvátil ho dvojnásobný strach – nielen ten z výšok, ale najmä z osoby, ktorá sa k nemu blížila.

Tentoraz sa mu zdalo, že padá veľmi dlho, akoby skočil z veľmi vysokého útesu. Myslel na kamene, kúsky pokrúteného kovu a odpad, čo v lome zostali – na všetko, pred čím ho varoval otec. Narazil na vodnú hladinu a rútil sa dolu. Pokúsil sa vzdorovať, no padal prirýchlo, a hoci sa snažil dostať naspäť na hladinu, potopil sa až na dno. Nádrž nebola taká hlboká, ako očakával. Nepristál hladko, nohami narazil na skaly a do chrbtice mu vystrelila pichľavá bolesť. Odrazil sa a pomaly stúpal k hladine. Tentoraz sa nechcel vynoriť príliš nápadne.

Z hlavy mu stiekla voda práve vo chvíli, keď motor stíchol. Auto zastalo. Preplával k vápencovej skale, ktorá mierne vyčnievala a vytvárala úzku štrbinu, kam sa mohol ukryť. Keď k nej doplával, odhodlal sa zdvihnúť pohľad, a vtedy zbadal muža blížiaceho sa k vode. Bol vysoký, mal široké plecia a dlhé svetlé vlasy. Hlavu držal sklonenú, sledoval cestu a Jacea zatiaľ nezbadal. Nad lomom sa kopili búrkové mračná, takže sa v ňom zotmelo, ale pri ďalšom údere blesku si Jace všimol lesknúci sa odznak a uvedomil si, že muž má na sebe uniformu.

Polícia. Niekto zavolal policajtov alebo už o tom vedeli. Tak či tak, nezáležalo mu na tom. Hlavne že sa tu zjavili. Prišli mu na pomoc. Zhlboka vydýchol a nadýchol sa, aby zakričal o pomoc, no vtom si všimol ďalšie postavy.

Zjavil sa ďalší policajt, ktorý mal tiež svetlé vlasy, ale ostrihané nakrátko ako vojak. Na opasku mu visela zbraň a pred sebou postrkoval muža so spútanými rukami. Ten mal na hlave čiernu kuklu.

Jace potlačil výkrik a stuhol. Nohami a jednou rukou sa zachytil o skalu. Snažil sa nepohnúť. Nedýchať.

Prvý policajt počkal, kým k nemu nepodídu tí dvaja. Stál s rukami zloženými na prsiach a netrpezlivo sledoval, ako sa k nemu poslepiačky potkýna muž v kukle. Ten sa snažil niečo povedať, ale nemohol. Vydával len čudné vysoké zvuky.

Má zapchaté ústa, uvedomil si Jace. Síce nerozumel jeho slovám, ale pochopil, o čo ide – ten muž ich prosil. Bál sa a prosil. Kňučal a vzlykal ako šteňa. Keď ho prvý policajt kopol a muž nepripravený dopadol tvrdo na zem, Jace takmer vykríkol. Musel si zahryznúť do pery. Druhý policajt, ten, ktorý priviedol muža z auta, si kľakol, jedným kolenom ho potlačil do chrbta a pritiahol si jeho hlavu. Sklonil sa a prihovoril sa mu tichým hlasom, takmer šeptom. Jace nepočul, čo vraví. Policajt chvíľu dohováral mužovi v kukle, potom vystrel ruku a netrpezlivo pokýval prstami. Na niečo čakal. Prvý policajt mu podal nôž. Nie vreckový alebo kuchynský, ale zbraň, akú používajú vojaci. Ozajstný bojový nôž.

Jace videl, ako sa mužova hlava mykla pri jedinom rýchlom pohybe čepele. Nohy sa mu kŕčovito zachveli, akoby hľadali miesto, o ktoré by sa mohli oprieť. Muž sa pokúsil zdvihnúť zviazané ruky k hrdlu a zatlačiť si krv späť tam, odkiaľ sa valila spod kukly. Vzápätí ho zhodili zo skaly a on padal rovnako ako Jace. Predbehol aj vlastnú krv – keď dopadal na vodnú hladinu, nad hlavou sa mu vznášal červený oblak.

Pri šplechnutí sa Jace konečne pohol. Teraz, keď zostali tam hore len dvaja a nemalo ich čo rozptyľovať, môžu sa začať rozhliadať. A zbadať ho. Vtiahol sa pod previs hlbšie do tmy. Snažil sa vopchať čo najhlbšie a prstami šmátral po skale. Ďalej to už nešlo. Keby sa niekto nachádzal na druhej strane na rovnakej úrovni ako on, ale vo vode, zbadal by ho. No ak tí dvaja zídu tak nízko, jeho úkryt sa zmení na pascu. V takom prípade by nemal kam ujsť. Dych sa mu zrýchlil, prudko po ňom lapal, krútila sa mu hlava a mal pocit, že ho znovu napne na vracanie.

Nevracaj, nevydávaj žiadne zvuky, musíš byť ticho.

Chvíľu nič nepočul. Odídu. Odídu, on sa odtiaľto dostane a napriek všetkému sa dnes vráti domov.

Vtom po prvý raz zreteľne začul jeden z hlasov: „Pozrime sa. Niekto si šiel zaplávať. A rozhodol sa, že tu nechá svoje oblečenie.“

Hlas znel tak prívetivo, až Jace neveril, že prehovoril chlap, ktorý práve spáchal vraždu. Zdalo sa mu to nemožné.

Muž sa odmlčal a druhý mu odvetil: „Že si tu nechal oblečenie, to ešte pochopím. Ale topánky?“

„Po takomto drsnom povrchu musí byť nepríjemné chodiť naboso,“ súhlasil prvý hlas.

Zvláštne pokojné hlasy znovu zmĺkli. Vzápätí sa ozval iný zvuk, cvaknutie kovu. Jace toľkokrát sprevádzal otca na strelnicu, že ho poľahky rozoznal – nabili si zbrane.

Muži krúžili okolo lomu a Jace Wilson, ukrytý dolu pod nimi medzi skalami, sa rozplakal.

2

Len čo si Ethan a Allison ľahli do postele, z rádia sa ozval neosobný robotický hlas hlásiaci meteorologické výstrahy.

Front silných oneskorených jarných búrok spôsobí, že v horách bude aj naďalej husto snežiť… Najhustejšie bude snežiť vo výškach nad dvetisíctristo metrov nad morom… Niekoľko centimetrov ťažkého mokrého snehu však očakávame aj vo výške tisícštyristo metrov nad morom v skorých ranných hodinách. Ťažký mokrý sneh na elektrickom vedení môže spôsobiť výpadky elektriny. Sneženie by malo ustať v nedeľu ráno. Napadnúť by malo okolo tridsať až šesťdesiat centimetrov snehu, na severnej a východnej strane svahov aj viac. Horské cesty budú dnes v noci zasnežené a zľadovatené, na niektorých miestach nepriechodné, vrátane priesmyku Beartooth Pass.

„Vieš, čo mám na tebe rada?“ opýtala sa Allison. „Hoci sme sa posledné štyri hodiny pozerali, ako sneží, nevypneš rádio. Veď vieme, čo sa deje.“

„Predpoveď sa môže zmeniť.“

„Hm. Áno. A ľudia zasa spať. Spi už.“

„Vonku musia mať zábavu,“ odvetil Ethan. „Niekto sa dnes určite rozhodol, že sa ráno vyberie na rýchlu túru a počasie ho nedobehne. A keďže šlo o rýchlu túru, nepotreboval ani mapu, však?“

Práve pre také rozhodnutia volali Ethana do hôr aj o polnoci. Príčinou toho boli väčšinou oneskorené sezónne búrky po dlhšom období mierneho počasia, ktoré ľudí ukolísalo falošným pocitom bezpečia.

„Kiežby zostal každý hlupák doma,“ poznamenala Allison a pobozkala mu ruku. Posunula sa do príjemnejšej polohy, hlas mala ospalý.

„Aké optimistické želanie,“ prehodil a pritiahol si ju bližšie k hrudi, vychutnávajúc teplo jej tela. Keď dohorel oheň v peci na drevo, v chatke sa rýchlo ochladilo. Na okno neprestajne buchotal prúd mrznúceho dažďa. Na poličke nad posteľou, hneď vedľa rádia hlásiaceho počasie, stála v tichosti vysielačka občianskych rádiostaníc. Táto zima sa vydarila – privolali ich len na jeden zásah. Zimy bývali lepšie ako ostatné ročné obdobia. Väčšina turistov sa v týchto mesiacoch Montane vyhýbala. Ethanovi sa však táto búrka vôbec nepozdávala. Posledný májový deň, prichádzajúce leto, slnečný týždeň a desaťstupňové teploty? Áno, niektorí hlupáci, ktorých Allison spomenula, by sa mohli vybrať do hôr. A keď niekde uviaznu, vysielačka nad hlavou Ethana Serbina zapraská, ožije a pátrací a záchranný tím sa hneď zhromaždí.

„Mám dobrý pocit,“ zamrmlala Allison do vankúša. Zaspávala rovnako rýchlo ako vždy – keby chcela, zaspala by aj na asfaltovej dráhe na letisku.

„Naozaj?“

„Hej. No pre prípad, že sa mýlim, vypni vysielačku. Aspoň frekvenciu hlupákov.“

Usmial sa do tmy, znovu si ju k sebe pritisol a zatvoril oči. Zaspala v priebehu pár minút. Dych sa jej spomalil a prehĺbil. Jej nádychy cítil na hrudi. Počul, ako sa mrznúci dážď zmenil na sneh. Dážď prestal buchotať a aj on postupne zadriemal.

Keď sa zapla vysielačka, Allison sa zobudila a zastonala.

„Nie,“ zahundrala. „Nie dnes.“

Ethan vstal z postele a nešikovne vybral vysielačku z podstavca. Vyšiel zo spálne a prešiel po chladnej podlahe až k prednému oknu. V chatke bolo tma ako v rohu. Len čo zašlo slnko, vypadla elektrina. Nenamáhal sa zapnúť generátor – keďže šli spať, nemuseli aspoň míňať palivo.

„Serbin? Počuješ ma?“ Hlas patril šerifovi Yellowstonského parku Claudovi Kitnovi.

„Áno,“ odvetil Ethan a pozrel von na biely svet za tmavou chatkou. „Kto sa stratil a kde, Claude?“

„Nikto sa nestratil.“

„Tak ma nechaj spať.“

„Máme tu šmyk. Niekto sa pokúšal prejsť cez priechod, práve keď sme ho chceli zatvoriť.“

Myslel tým priesmyk Beartooth na hlavnom ťahu 212 medzi mestami Red Lodge a Cooke City. Cesta Beartooth Highway, čiže cesta číslo 212, bola jedna z najkrajších a najnebezpečnejších v krajine. Tvorili ju prudké serpentíny, ktoré sa vlnili medzi Montanou a Wyomingom a vrcholili vo výške až tritisíc metrov nad morom. V zime na celé mesiace cestu uzatvárali a neotvorili ju skôr ako na začiatku mája. Jazda po nej si vyžadovala ostražitosť aj v tom najkrajšom počasí, no v tejto snežnej búrke a tme? Veľa šťastia.

„Dobre,“ odvetil Ethan do vysielačky. „Prečo ma potrebujete?“ So svojím tímom zasahoval, keď sa niekto stratil. No situácie, keď došlo k šmyku alebo k nejakému škaredému pádu auta, ako ich nazýval Claude, si vyžadovali skôr pomoc záchranárov – alebo obhliadačov mŕtvol – a nie pátraciu a záchrannú službu.

„Vodička, ktorá si povedala, že je fajn nápad tadiaľto prejsť, tvrdí, že mierila k vám. Priviezla ju horská služba. Sedí mi tu na pluhu. Chceš sa ňou rozprávať?“

„Išla za mnou?“ zamračil sa Ethan. „Kto je to?“

„Volá sa Jamie Bennettová,“ odvetil Claude. „A na ženu, čo práve takmer spadla s požičaným autom z hory, nevyzerá, že je jej to ktovieako ľúto.“

„Jamie Bennettová?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Venovanie

Prvá časť Neviditeľný svedok

1

2

Druhá časť Miesto posledného videnia

Tretia časť Tí, čo zomierajú

Štvrtá časť Pochovajte ich vysoko