Winston:

Kocúr detektívom

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Frauke Scheunemannová

Winston: Kocúr detektívom – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Sofii.

O magických slovách, vynervovaných dospelákoch a špičkových nápadoch

Prázdniny. Prázdniny. PRÁZDNINY! Kira vyslovuje toto slovo, akoby to bolo zaklínadlo. Začnem ju detailne pozorovať. Vari sa nejako zmenila? Alebo jej narástla srsť? Či zmenila farbu? Nie, nič také. Vyzerá stále rovnako – stále je to trinásťročné dievča, ktoré je mojou najlepšou kamarátkou.

„Prázdniny!“ povie ešte raz. Nie, nepovie, ale priam skríkne a celá tvár sa jej rozžiari. Potom sa ku mne zohne, vezme ma na ruky a poškrabká za mojimi kocúrími ušami.

„Prázdniny, Winston! Dnes sa nám začnú jarné prázdniny. Nie je to skvelé?“

Nuž, ako sa to vezme. Presnejšie povedané: mne je to fuk. Napokon, ja si predsa môžem pospať každý deň. Dodať musím len to, že istý krátky čas, keď som po údere blesku zostal uväznený v Kirinom tele, musel som tiež chodiť do školy a mám na to veľmi zlé spomienky. Najmä preto, lebo ma tam šikanovala tá superkrava Leona a jej kamarátky. Dokonca som sa ich vinou pre akúsi hlúpu skúšku odvahy dostal na políciu. A pokiaľ ide o učiteľov, ani oni neboli vždy milí. Takže potiaľto musím dať Kire za pravdu: je veru dobrá vec také školské voľno, čiže na pár dní pokoj so školou. Také malé prázdniny. Hurá, prázdniny!

„Čo? Prázdniny? No hrôza!“ Kirina matka Anna vojde do izby a posadí sa na Kirinu posteľ. „Stále samé prázdniny. Letné, zimné, jarné, vianočné, veľkonočné! Už je ich skoro viac než dní normálneho vyučovania. Ako sa potom môžete dačo naučiť? A čím ťa mám teraz zamestnať, Kira? Ja predsa musím pracovať! Zakaždým je tu znova a znova ten istý problém,“ hundre si Anna pod nos.

Mňau, ja to teda vidím takto: to, či sú prázdniny, alebo iné školské voľno dobrá vec, závisí od toho, koho sa na to pýtame. Anny teda radšej nie.

„Ale, mami, nie som už predsa malé decko! Mňa netreba ničím zamestnávať. Veď ja si urobím program sama.“

„Áno? A aký, preboha? Asi by si vymyslela len nejakú hlúposť. Nie, to rozhodne nie. Uvažujem nad tým, že by som ťa prihlásila na rýchlokurz angličtiny. Lacný síce nie je, ale niečo by si sa za ten čas naučila,“ vyhlási Anna energicky.

„Čože?“ zalapá Kira po vzduchu. „Aký rýchlokurz angličtiny? A prečo vlastne? Potrebujem predsa trocha vypnúť, a nielen sa stále učiť.“

Teraz sa pre zmenu rozchichoce Anna.

„Veď ja ti to uznám. Lenže ako viem, týždeň po jarných prázdninách ťa z angličtiny čaká písomka, a pokiaľ si pamätám, pri tej minulej to veru nebola nijaká veľká sláva.“

„To nie je pravda! Dostala som trojku – a to predsa nie je také zlé!“

„Ale ani dobré. Takže na tom trvám – pôjdeš na kurz. Bude to od deviatej do druhej. Popritom ti ešte zostane aj dosť voľna.“

Po týchto slovách sa Anna zdvihne z postele a vyjde z izby. Kira zostane pri mne ležať s otvorenými ústami. Nakoniec pokrúti hlavou a zahromží.

„Počul si to, Winston? To je priam pohroma! Každý deň sa päť hodín učiť angličtinu? Riadny trest. Chcela som niečo podniknúť s Pauli a Tomom. Keby bolo pekne, išli by sme k rieke a opekali by sme si špekáčiky. Alebo by sme mohli aj stanovať. Na to teraz už môžem rovno zabudnúť… Mama je skrátka neférová!“ Vzápätí tak tresne rukou do podušky, až sa od nej radšej kúsok odtiahnem.

Chúďa Kira! Takú dobrú náladu mala – a zrazu toto! Veru, nie je ľahké byť dieťaťom. Najmä keď má niekto takú matku, ako je Anna, ktorá je síce celkom milá, ale dcérinu školu berie smrteľne vážne. Túto vlastnosť má Anna zrejme zdedenú po svojej matke – Kirinej starej mame. Teda po babuške. Pokiaľ ide o školu, známky a domáce úlohy, v týchto veciach nie sú s babuškou nijaké žarty. Babuška je z Ruska, ale istý čas už býva u nás. Odkedy to tak je, všetci sme dosť pribrali, pretože skvele varí. Okrem toho Kira máva vždy dôkladne vypracované úlohy a nadrvené všetky slovíčka. To totiž babuška kontroluje zvlášť prísne.

„Odkedy u nás býva tvoja matka, všetko tu klape ako hodinky,“ povedal raz Werner Anne. Trochu som sa tomu čudoval, veď hodinky má každý, a keď niekto niekedy niečo nestihne, svet sa preto ešte nezrúti. No potom som pochopil – ide o to, že babuška každý prípadný odklon od normálu okamžite uvedie na správnu mieru, nech ide o čokoľvek a kohokoľvek z rodiny. Takže Werner to vlastne vystihol.

Čože, neviete, kto je Werner? Werner, teda presne: profesor Werner Hagedorn, je môj človečí otvárač konzerv, s ktorým som si tu celé roky nesmierne harmonicky spolunažíval. Prednáša na hamburskej univerzite fyziku a tu na Hornej aleji, v našej parádnej mestskej štvrti, býva v dome číslo 106a, a to spolu so mnou, ako aj s Annou, Kirou a babuškou. Anna je jeho domáca. A nielen taká obyčajná. Z Wernera a Anny sa totiž medzičasom stal párik. Teda chcem povedať: sú to milenci.

A keď už spomínam tie nežné vzťahy… Kira medzičasom prestala zlostne mlátiť do podušky, takže už sa k nej smiem bez obáv pritúliť a trochu ju utešiť. Pradiem, ako len vládzem, a namokro, teda priamo jazykom jej oliznem líčko. Tým z nej vymámim úsmev, pričom ma okamžite schmatne a začne hladkať po brušku. Vŕŕŕŕŕ… Takto je to oveľa lepšie!

„Ten intenzívny kurz angličtiny je taká sprostosť,“ zašepká mi do uška. „Nejako by som to mala zažehnať. Hádam mi dačo príde na um.“

Potom si ľahne na chrbát a zahľadí sa na deku.

„Ach bože! Urob niečo, aby som nemusela ísť na ten kurz angličtiny! Sľubujem, že odteraz si budem pravidelne upratovať izbu a čistiť Winstonov záchodík. A častejšie ako doteraz mu hodím do misky nejakú maškrtu.“

Mňau! To znie sľubne! Opatrne sa k tomu pripájam vlastnou modlitbou. „Nuž teda, Veľká Cica, milé moje mačacie božstvo, nože nejako znemožni ten kurz angličtiny, nech sa mi ujdú nasľubované dobroty od Kiry. A ja ti zasa sľubujem, že… – rozmýšľam, čo by som tak mohol do budúcna sľúbiť, že urobím – okej… sľubujem, že sa vynasnažím sem-tam uloviť nejakú myš. Aj keď to vlastne vôbec nerobím rád.

Naše modlitby však pravdepodobne aj tak nič nezmenia, lebo keď si raz Anna niečo zaumieni, sotva jej to už niekto vyhovorí…

„Winston, zlatko!“ Je to Werner a práve sa ku mne zvalil na pohovku. Tu si pred večerou zvyknem trochu zdriemnuť, presnejšie: práve som sa chystal zdriemnuť si tu, keď ma zrazu profesor Hagedorn zobudil, bohužiaľ, dosť necitlivo. Čo to má byť? Keď som nevyspatý, neviem sa poriadne sústrediť na žrádlo. Vyčítavo sa zahľadím na Wernera, on si však môj pohľad vôbec nevšíma, ale siahne si do vrecka a vzápätí mi rovno pred nosom zašibrinkuje akousi škatuľkou.

„Vieš, čo je vnútri?“

Bohužiaľ, nie. Nie som predsa jasnovidec. Takúto hlúpu otázku môžu položiť len ľudia. Stručne mňauknem. Werner sa sám pre seba zasmeje a pohladí ma po hlávke.

„Teraz už si zvedavý, však, zlatíčko?“

Blbosť! Vôbec nie som. Jasnovidec síce nie som, jasnoňuchač však áno.

Tým chcem povedať len toľko, že keby tam bola hydinová paštéta alebo sardinka, už by som to bol pred dobrou chvíľou vyňuchal. Inak ma ten tajomný obsah nijako zvlášť nezaujíma.

Werner sa pohráva so škatuľkou v rukách.

„Veď len počkaj, zlatko, počkaj,“ zamrmle vzápätí. „Neboj sa, dozvieš sa to práve včas. Rozhodne to bude dačo, čo nám úplne zmení život. Aspoň dúfam. Teraz tomu len treba vytvoriť perfektný rámec, ver mi.“

Sardinkáňoš! Čo za zázrak to už len bude? A čo má na mysli tým perfektným rámcom? Obrazový rám? A načo? Nechápem ani jediné slovko.

„Jesť!“ zakričí z kuchyne babuška, a tým ukončuje všetky moje ďalšie úvahy o obrazovom či inom ráme. Keď totiž babuška uvarí niečo pre dvojnožcov, čosi z toho sa vždy dostane do misky aj mne. Sprvoti jej Werner za to dohováral, ale časom sa s tým už zmieril. Nuž teda – teraz do kuchyne! Pažravo sa napchávam lahodným morčacím perkeltom a do toho začujem, ako Werner pri stole lyžičkou alebo vidličkou štrngoce o pohár. Vzniká tým jasný a príjemný tón, akoby zvonil zvončekom. Ale čo to má tentoraz byť? Tento rituál síce poznám, no len z rodinných osláv. Keď Werner takto zaštrngoce o pohár, značí to, že má v úmysle niečo oficiálne oznámiť ostatným. Pri normálnej večeri ešte nikdy nič také nerobil. Nechám morčacinu morčacinou a zvedavo sa dotiahnem do jedálne.

Aj Anna, babuška a Kira sledujú Wernera so zatajeným dychom. Werner si odkašle.

„Nuž teda. Nemám v úmysle nijako zdĺhavo rečniť. Ale vymyslel som pre vás všetkých malé prekvapenie na nadchádzajúce dni školského voľna. Svojím spôsobom vlastne pre celú rodinu.“ Nato sa Werner usmeje a pôsobí pritom trocha nervózne. Babuška zdvihne obočie.

„Prekvapenie? Pre rodinu?“

„Áno. Počuli ste správne, pani Kovalenková. Prekvapenie. A pre celú rodinu. Dlho som rozmýšľal, čo by sa tak mohlo všetkým páčiť, a prišiel som na toto.“ Trochu sa odmlčí a opäť vyťahuje čosi z vrecka. Bude to škatuľka? Dobre sa na to zahľadím. Nuž, toto teraz nie je škatuľka, ale vyzerá to ako papierová obálka.

„Tuhľa,“ vraví, pričom otvára obálku a vyberá z nej akýsi papier, „toto som pre nás všetkých objednal.“ A položí papier na stôl. Kira ho vzápätí schmatne, preletí cezeň pohľadom a spustí radostný pokrik.

„Hurá! Trojdňový pobyt v lunaparku! S celou rodinou! Aj s kamarátmi! A ešte aj s nocľahmi priamo v tamojšom hoteli Luna! Super! Srdečná vďaka, milý Werner! Predpokladám, že tým je to vybavené aj ohľadne kurzu angličtiny!“ Radostne sa rozchichoce, kým Anna, naopak, pôsobí naštvano.

Lunapark? O takom čomsi som ešte nepočul. Ale podľa nadšenia usudzujem, že to bude niečo fajn. Určite nejaký raj plný škrabacích stromov. Zamyslím sa nad možnými človečími obmenami tohto mačacieho potešenia. Čo by mohlo človeku urobiť radosť, aby to bolo na úrovni mačacieho škrabacieho stromu? Vari televízor? Veď pri televízore ľudia trávia čas radi. Nebude lunapark nejaké miesto s kopou televízorov? A ešte aj pohoviek?

Ako sa zdá, túto istú otázku si práve kladie aj babuška.

„Lunapark? A čo je to?“

Anna si povzdychne a začne jej to vysvetľovať. „Lunapark je obrovský zábavný oddychový park, rozsiahly zážitkový areál blízko Hamburgu. Asi hodinu autom. Sú tam rôzne atrakcie: horské dráhy, ruské kolá, vodné atrakcie, napríklad ,divoká voda‘. Aj rozličné show. A je to dosť drahé. V areáli parku sú i všakovaké stánky.“

Čo? Spomínala vodné atrakcie? Sardinkáňoš! To mi veru neznie práve najlepšie. Ba znie to priam desivo. Vodu nenávidím. A divoká voda, tá to celé už definitívne zabíja. Nie je to ľahké, ale dúfam, že ten rodinný výlet nezahrnuje štvornožce. Veď ja by som ich prázdninový či dovolenkový čas, alebo ako to volajú, mohol tráviť u Wernerovej matky, u pani Hagedornovej. A keď sa tak zahľadím na Annin výraz tváre, je mi zrejmé, že výletom do lunaparku tiež nie je práve uchvátená.

Babuška si však mädlí ruky.

„Zábavný park! Úžasné! Bude nám tam fajn. Ruské kolo máme síce aj v Omsku, ale toto tu je iste lepšie.“

„A to tam naozaj pôjdeme všetci?“ pýta sa Kira Wernera. Werner jej prikývne.

„Teda my všetci? Mama, babuška, ja a ty? A EŠTE AJ Pauli a Tom?“

Opäť prikývne.

Kira sa nesmierne teší. „Werner, si ten najlepší človek na svete!“

V tom má úplnú pravdu. Ale zrazu len mierne zneistie.

„A čo Winston? Veď aj on bude určite chcieť ísť s nami!“

Ja? Ale kdeže! V nijakom prípade. Najlepší mačací hotel na svete je u pani Hagedornovej. So mnou si nerobte nijaké starosti, mám v tom jasno.

Werner teraz nesúhlasne pokrúti hlavou.

„Nie, Kira, Winston musí ostať tu. V hoteli Luna nie sú povolené žiadne zvieratá. Na nejaký čas som preňho zabezpečil pobyt v mačacom penzióne. Moja matka bude, bohužiaľ, tiež niekde preč, ale taký penzión, kde bude výlučne s inými mačkami, mu asi celkom dobre padne.“

Sardinkáňoš! Počul som dobre? S nejakými inými mačkami? CUDZÍMI? A deliť sa s nimi o pohovku či o misku? Všetko sa vo mne odrazu búri. Werner, to predsa nemôžeš myslieť vážne! Prisahám teraz na môj škrabací strom: Ja veru v žiadnom prípade nebudem dovolenkovať v dákom mačacom penzióne!

Dvorné dámy a srdcové dámy

Teraz sa jednoducho musím niekde skryť. Zmiznúť. Zašiť sa. A von vyleziem, až keď sa celá rodina vráti z lunaparku. A čo tak napríklad stráviť nejaké tri-štyri dni vonku, na čerstvom vzduchu? Napokon, aj moji mačací priatelia Odeta, Karamel a Drsniak sa denne zdržiavajú väčšinou vonku, najmä na zadnom dvore nášho domu. To predsa nemôže byť až také náročné a azda by som sa na ten nie veľmi dlhý čas mohol pridať k ich dvornému spoločenstvu. Myslím, že je to dobrý nápad. Hneď to tým trom pôjdem navrhnúť.

Skôr než by ma Werner nasledujúce ráno stihol strčiť do mojej prepravnej mačacej klietky, prešmyknem sa bytovými aj domovými mačacími dvierkami a o pár minút už som na kontajnerovom stojisku zadného dvora. Tu je naša dvorná mačacia centrála, naše stanovište, kde sa Odeta, Karamel a Drsniak motajú najviac. Nie div: strecha stojiska je viac-menej jediné slnečné miesto na dvore. A keďže tam ani nefúka vietor, býva tam príjemne teplo, môžem si tam natiahnuť všetky labky, jednoducho si užívať pohodlie a zotavovať sa. Prečo takto trávievajú toľko času a zotavujú sa aj Odeta a spol., to mi aj napriek nášmu priateľstvu nie je celkom jasné. Nuž hej, niekedy spolu so mnou lapajú kriminálnikov. Ale čo robia inokedy?

Teraz tu však nie sú. Vyskočím na strechu kontajnerového stojiska a rozhodnem sa počkať na nich. Medzitým sa trochu vyhrejem na slnku. Slnečné lúče mi dopadajú rovno na nos a svrbí ma to. Určite to tu však tie najbližšie dni vydržím.

Zisťujem, že som unavený. Nečudo, mám za sebou dosť rušný deň: najprv správa o výlete, potom plány na pobyt v mačacom penzióne a potom… ehm… mňau, no, dobre, dnes sa ešte nič iné neprihodilo. Ale unavený som aj tak. Je čas zdriemnuť si. Onedlho ma čosi jemne pošteklí na nose a opäť som hore. Pootvorím oči – a hľadím rovno do prekrásnych čiernych očí Odety. Zapradie a tým sa mi vlastne prihovára.

„Ahoj, Winston, vďaka čomu máme teraz česť privítať ťa tu?“

Odeta si drží odstup, no inak je to najfantastickejšia mačacia dáma na svete a ja mám neuveriteľné šťastie, že sa s ňou kamarátim. Hoci takmer celé dni trávieva na ulici, prípadne na dvore, má hodvábne jemnulinkú bielu srsť a celkove je nádherná. Spočiatku o mňa nejavila veľký záujem. Časom však pochopila, že nie som nijaký úbohý izbový tigrík, ale že vo mne drieme pravá šelma, vlastne priam lev.

„Ahoj, Odeta, som rád, že ťa vidím. Nebudeš mi veriť, ale ja skutočne uvažujem o tom, že by som sa na pár dní presťahoval sem k vám, na dvor.“

Odeta sa k tomu nevyjadrí, len sa na mňa zahľadí svojimi veľkými očami. Kdesi za ňou sa vzápätí ozve hlasité prskanie. To sa sem dotiahol Drsniak a prská tak, až sa celý trasie. Zdá sa, že ten tučný tigrovaný kocúr sa celkom dobre baví. Na čom asi?

„Ahoj, kamoško. Čo si si to zmyslel? Že tu budeš s nami pár dní bývať? Dobrý vtip!“

Trochu ma to podráždi a zlostne naňho zagánim.

„Hej? A čo je na tom, prosím ťa, také smiešne?“

Drsniak sa zatvári pohŕdavo, potom si ku mne prisadne a bez okolkov zívne.

„Veď to je celkom jasné: Jeho Veličenstvo Winston Churchill na stojisku kontajnerov – a ešte k tomu vo dne v noci? To je predsa nielen smiešne, ale priam komické!“

Drzosť! Obrátim sa k Odete. Mala by sa teraz predsa postaviť na moju stranu. Ale ona si len polihuje a k týmto nehoráznym urážkam sa vôbec nevyjadruje. Vtom sa odkiaľsi vynorí ešte aj Karamel, aby tiež prilial trochu oleja do ohňa.

„Drsniak má pravdu. Si široko-ďaleko najvznešenejší kocúr – a zrazu chceš podstúpiť divoký život a nebezpečenstvo. To je ako humorná vložka v programe.“

„Neznižuj sa k takým nízkym spôsobom, Winston,“ poznamená potom ešte aj Odeta. To sa ma teraz nakoniec predsa len akože „zastala“. Vyznieva to však trochu mdlo a nie celkom presvedčivo. Uvedomujem si, že toto mi teraz stačí ako posledná kvapka.

Bez slova sa otočím a poberám sa preč. Keď si ma tu mienia všetci doberať, nuž potom tu ani nemusím byť. Zoskočím zo stojiska a rozbehnem sa k východu zo dvora.

„Hej!“ volá za mnou Odeta. „Kamže si sa tak zrazu vychytil?“ Ignorujem ju a bežím ďalej. No ona sa vzápätí rozbehne za mnou.

„Winston, veď nebuď taký vzťahovačný. My sme to nemysleli v zlom. Musíš predsa uznať, že ten tvoj nápad vyznieva dosť nezvyčajne. Doposiaľ si nikdy nechcel na dvore tráviť dlhší čas, vždy ťa to po každom dobrodružstve ťahalo domov.“

Zastanem.

„Čo tým chceš povedať? Aké ťahalo? Ja tu predsa bývam!“

„Veď dobre, nenamietam. Ty sa skrátka odtiaľto zakaždým vraciaš domov. To len posilňuje môj dojem: život doma je pre teba čosi, čo máš podstatne radšej. Lepšie ti je, keď nemusíš chytať myši a máš k dispozícii pohovku.“

Mňau! Teraz sa ma vážne dotkla. Jasné. Nebyť toho hroziaceho pobytu v mačacom penzióne, nič také ako dovolenka na dvore by mi ani len na um nezišlo. To však teraz určite nebudem Odete vešať na nos. Namiesto toho sa zhlboka nadýchnem a teatrálne jej odpovedám: „To len ukazuje, ako zle ma poznáš, Odeta! Už by som naozaj rád strávil zopár dní iba s vami, ale ty si mi nič také ešte nenavrhla, a aby som sa vnucoval – nuž také čosi predsa Winston Churchill nerobí!“

Pri posledných slovách si dávam záležať, aby sa mi dramaticky zachvel hlas a aby v ňom zaznela výčitka. Napokon, útok je najlepšia obrana.

Odeta prižmúri oči a zahľadí sa na mňa. No, ktohovie, čím ma teraz ohúri.

„Ty občas naozaj bohapusto trepeš do vetra, Winston.“ Po tejto hláške sa opäť vráti ku Karamelovi a k Drsniakovi a mňa tam necháva stáť ako nejaký kôl v plote. Sardinkáňoš! Teraz mi teda riadne naložila!

S pocitom krivdy sa ťahám nazad domov. V ústrety mi práve kráča Werner, popiskuje si, zastane a prikľakne si ku mne. Vôbec sa nenamáham zdvihnúť k nemu pohľad. To, že ma mieni pokojne odložiť do mačacieho penziónu, je mi teraz celkom jedno. Na mne aj tak nikomu nezáleží. Ani len mojim domnelým mačacím priateľom zo zadného dvora.

„Winston, kamarát, je všetko v poriadku? Vyzeráš nejaký… sklesnutý,“ usúdi Werner rozhodným tónom. Až teraz k nemu zdvihnem hlavu a žalostne zamňaukám.

„Ach, to veru znie hrozne! Budem hádať, dobre? Vari nezhody s istou mačkou? S istou bielou mačacou dámou? Podľa všetkého s tvojou dvorovou, vlastne dvornou dámou. Presnejšie: s tvojou srdcovou dámou? Či ešte presnejšie: s mačacou dámou tvojho srdca?“

Jasné. Môjmu najlepšiemu otváračovi konzerv, samozrejme, neuniklo, že moje srdce patrí Odete. Veď zopárkrát už aj bola u nás. Ale bohužiaľ, zdá sa, že napriek všetkým našim dobrodružstvám som pre Odetu stále iba akýsi rozmaznaný bytový kocúrik. Keďže mám teraz stále zvesenú hlavu, Werner ma berie na ruky a hladí po šiji.

„Ach, môj úbohý kamarát, strasti lásky sú naozaj zlá vec! Ale myslím, že si to ešte dáte do poriadku. A keď nie, tak ti to vyjde s dákou inou!“

Mňau! Také dačo nechcem ani len počúvať! Chcem byť hrdinom pre Odetu – a nie pre nejakú inú mačku!

Werner ma neprestáva hladkať.

„Pozri, aj ja som sa už dávno vzdal nádeje, že si nájdem dámu svojho srdca. No môžem ťa upokojiť: teraz som síce starý chren – no predsa som sa bezhlavo zamiloval. Anna je naozaj žena mojich snov!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

O magických slovách, vynervovaných dospelákoch a špičkových nápadoch

Dvorné dámy a srdcové dámy