Danielle Steel

RUSHING WATERS

Copyright © 2016 by Danielle Steel

Translation © 2018 by Zuzana Gašparovičová

Jacket design © 2018 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5884-6

Drahému Totovi za jeho odvahu

prejsť a prežiť niečo, čo je pre iných takmer nepredstaviteľné.

Nech spomienka na to vybledne.

Buď naveky požehnaný.

Milujem ťa.

Mama

Svojim milovaným deťom Beatie, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Samovi, Vanesse, Maxxovi a Zare.

Som nesmierne vďačná za to, kým ste sa stali.

Moja láska a srdce vám patria naveky.

Mama (DS)

Utrpenie nezostáva bez odmeny.

Vždy nás posunie z miesta, kde nás zastihlo.

MARY BAKER EDDY

Kapitola 1

Ellen Whartonová sa zamyslene zahľadela na oblečenie zavesené na stojane a kusy odevu uložené na posteli; veci si prichystala na výlet do New Yorku. Ellen bola vyrovnaná, pedantná a dôkladná žena, ktorá si všetko plánovala a nič nenechala na náhodu, či už v práci, pri výbere jedla, šatníka, alebo v spoločenskom živote. Vo všetkom, čo robila, bola veľmi dôkladná a precízna, preto viedla pokojný, usporiadaný život takmer bez prekvapení, len málokedy sa jej niečo nevydarilo. Už od júna, ako každý rok, si plánovala návštevu matky v New Yorku, okrem júna ju navštevovala každý druhý rok na Vďakyvzdanie a raz ročne začiatkom jari. Tentoraz mala jej cesta ešte jeden dôvod – potrebovala vybrať doplnky do domov svojich dvoch klientov.

Whartonová vlastnila úspešnú firmu zaoberajúcu sa interiérovým dizajnom. Zamestnávala tri asistentky a výtvarníka, špecializujúceho sa na farebné dekorácie, v niekoľkých európskych metropolách mala významných klientov a jej prácu si odborníci vážili. Navrhovala originálne interiéry, pričom používala najkvalitnejšie látky, odolný nábytok a vždy zaujala nezvyčajnými a pútavými farebnými kombináciami, ktoré sa hodili k životnému štýlu a potrebám jej klientov. Ellen sa neostýchala vystaviť za svoju prácu faktúru na vysokú sumu; vo svojom odbore patrila k špičkám, vyhrala niekoľko ocenení a písali o nej v najvýznamnejších dizajnérskych časopisoch. Ako hovorievala, učila sa od majstra nad majstrov. Jej matka totiž patrila k najváženejším architektkám v New Yorku. Grace Madisonová kedysi študovala na Yale a kariéru si rozbehla u popredného amerického architekta čínskeho pôvodu I. M. Peia. Pred rokmi si Grace otvorila vlastný ateliér a navrhuje domy najmä v New Yorku, Connecticute, Palm Beach, Houstone a Dallase, ale vyhovie každému klientovi, čo sa rozhodol postaviť si dom svojich snov.

Tridsaťosemročná Ellen s ňou rada trávila čas. Matke vďačila za všetko, čo vedela o interiérovej architektúre. Zakaždým, keď sa stretli, niečo sa od nej naučila. Občas jej práve matka žijúca v Amerike dohodila zákazníka z Európy. Aj pred rokom Ellen matkinou zásluhou zariaďovala jachtu istému Európanovi. A teraz pracovala na dome v Palm Beach, túto zákazku jej tiež dohodila matka. Ellen Whartonová zakaždým dodržala rozpočet a odovzdala prácu načas, čo bolo v tejto brandži výnimočné, a aj to jej pomohlo k úspechu. Firma prosperovala, Whartonovej sa darilo.

Hoci bola iná než jej matka, vzájomne sa rešpektovali a ich spolupráca prebiehala hladko. Ellen sa páčili otvorené, vzdušné a čisté línie a matkin architektonický štýl. Rada zariaďovala interiéry domov, ktoré navrhla jej matka, a často si od nej dala poradiť. Spolu vyriešili nejeden zložitý problém. Sedemdesiatštyriročná Grace Madisonová hýrila skvelými a novátorskými nápadmi. Často hovorievala, že správna odpoveď je vždy tá najjednoduchšia.

Nemala rada komplikované veci, navrhovala nápadité, funkčné a účelné domy. Jej dcéra sa riadila podobnými princípmi.

Ellen Whartonová sa snažila predvídať každý problém. Grace bola oveľa spontánnejšia a prístupnejšia novým myšlienkam, občas až do takej miery, že zachádzala do výstredností, ale to na nej Ellen milovala. Madisonová bola talentovaná, silná žena. Pred desiatimi rokmi prekonala rakovinu prsníkov, ale počas chemoterapie a ožarovania chodila do práce a v ateliéri chýbala iba výnimočne. Vyliečila sa, no Ellen sa o ňu stále bála. Grace nevyzerala ani sa nesprávala na svoj vek, lenže i napriek zdanlivo nevyčerpateľnej energie a mladistvému vzhľadu už nebola najmladšia. Ellen ľutovala, že nebývali v rovnakom meste. Žila už jedenásť rokov v Londýne a z toho desať bola vydatá za Georgea Whartona, advokáta a Angličana do špiku kostí. Študoval na Oxforde a predtým na Eton College. Whartonovci patrili k vetve šľachtického rodu Burkeovcov a celé stáročia si zachovávali typicky anglické zvyky a tradície. Ellen sa ako-tak prispôsobila manželovmu štýlu a naučila sa tamojším móresom, hoci bola Američanka a mala vlastné predstavy o živote. Rešpektovala Georgeove zásady, hoci spočiatku to vôbec nebolo ľahké. Domácnosť viedla presne tak, ako si to George predstavoval a očakával. Rada počúvala o anglických obyčajoch a mnohé si osvojila. Občas jej chýbala uvoľnená atmosféra New Yorku a dôverne známe prostredie, v ktorom vyrastala. Pre manžela sa vzdala svojho sveta, bola príliš mladá, keď sa brali, a chcela mu robiť iba radosť. Počas desiatich rokov manželstva sa už Ellen úplne stotožnila s odlišným spôsobom života.

Ellen bola presvedčená, že jej rodičia spolu dobre žijú, preto ju ich rozvod po jej odchode na univerzitu prekvapil. Matka jej prezradila, že sa na tom v tichosti dohodli už pred rokmi. Necítili voči sebe zášť, len už nemali nič spoločné. Grace to charakterizovala jednou vetou – došlo im palivo. Ellenin otec pracoval na Wall Street v investičnej banke.

Od manželky bol o desať rokov starší. Umrel krátko nato, ako sa Ellen vydala za Georgea. Ani jeden z rodičov si po rozvode nenašiel vážneho partnera, zostali si blízki a vychádzali spolu dobre, hoci rozchod im zjavne obom vyhovoval. Tvrdili, že nič neľutujú a sú šťastnejší. Ellen im bola vďačná za to, že spolu aj napriek ochladnutiu zostali, kým dospela. Boli to dobrí ľudia, nikdy o sebe nehovorili v zlom a svoje rozpory nechávali za dverami spálne. Rozvod ich dcéru síce šokoval, ale mal na ňu minimálny dopad. Obaja rodičia boli šťastní, keď si vzala Georgea, hoci Grace sa jej pred svadbou sarkasticky spýtala, či sa jej budúci manžel nezdá trochu konzervatívny a skostnatený. Áno, George bol typický Angličan, Ellen však matke odvetila, že v jej očiach je očarujúci a v niečom pripomína jej otca. George bol tichý, schopný a zodpovedný muž. Dobré vlastnosti z neho robili vynikajúceho, aj keď nie práve vášnivého a temperamentného manžela. Dalo sa však naňho spoľahnúť. Bol čestný a slušný, čo si Ellen vážila. Túžila po usporiadanom živote bez prekvapení.

Jediným sklamaním, ktoré Ellen nečakala a nevedela to ovplyvniť, bola jej neschopnosť vynosiť dieťa, a pritom sa o to obaja nesmierne snažili. George ochotne spolupracoval a podstúpil nevyhnutné testy, ktoré potvrdili, že chyba nie je v ňom. Ellen takisto prešla mnohými vyšetreniami, počas štyroch rokov desať ráz podstúpila umelé oplodnenie, ale s negatívnym výsledkom. Vymenili štyroch špecialistov – zakaždým, keď sa dopočuli o inom, údajne lepšom. Šesťkrát otehotnela, vždy však rýchlo potratila, hoci si počas prvého trimestra úzkostlivo dávala pozor. Posledný gynekológ dospel k záveru, že jej predčasne zostarli vajíčka. O dieťa sa pokúšali až v jej tridsiatich štyroch rokoch, dovtedy bola príliš zaneprázdnená budovaním kariéry. Stále si s Georgeom mysleli, že majú čas, no očividne ho nemali. O adopcii neuvažovali. George bol neoblomný, tak sa na tom dohodli. Ellen zase odmietala vajíčko od darkyne a predstava náhradného materstva sa jej pozdávala ešte menej. Nemali by čas kontrolovať, či sa náhradná matka správa zodpovedne, kým nosí ich dieťa, a báli sa aj nezdravých návykov, ktorým by mohla holdovať a zatajiť ich pred nimi. Boli rozhodnutí mať vlastné dieťa alebo radšej žiadne, čo bolo každým uplynulým mesiacom pravdepodobnejšie. Whartonová si budúcnosť bez detí, ktoré by ich na staré kolená obklopovali, nevedela predstaviť. Manželia boli odhodlaní skúšať to znovu a znovu. Medzi umelými oplodneniami a hormonálnymi injekciami, ktoré jej musel pichať George, Ellen požadovala, aby to vo vhodnom čase skúšali prirodzenou cestou, čo znamenalo, že vždy keď mala ovuláciu, obaja sa čo najrýchlejšie ponáhľali domov. Niekoľko ráz sa jej síce podarilo otehotnieť, ale onedlho potratila presne tak ako po umelých oplodneniach. Snaha splodiť dieťa ich stresovala. Ellen bola tou myšlienkou posadnutá, no napokon si museli dať na niekoľko mesiacov prestávku. S vopred plánovanými pokusmi otehotnieť sa z ich manželstva vytratila romantika, ale Ellen si bola istá, že ich úsilie napokon prinesie ovocie a dieťatko bude odmenou za štyri roky trápenia.

V New Yorku sa mala stretnúť s chýrnym špecialistom na in vitro fertilizáciu. Chcela s ním prekonzultovať nové liečebné postupy, ktoré by ešte mohli vyskúšať. Stále nebola pripravená prijať porážku, hoci v poslednom roku hladina jej hormónov klesla, čo podporilo názor londýnskeho gynekológa, že to nevyjde. Ellen sa s tým nedokázala zmieriť, George ich neúnavné pokusy o dieťa bral i napriek ubíjajúcim výsledkom športovo. Nebola to prechádzka ružovou záhradou, ale keby sa jej podarilo dieťa vynosiť, všetko trápenie stálo za to. George s ňou súhlasil. Nechcel ju raniť tým, že to vzdá, hoci už príliš neveril, že sa to podarí. Pokúšal sa s bezdetnosťou dôstojne zmieriť a dúfal, že manželka časom urobí to isté. Ich húževnatá snaha a opakované prehry na Ellen ťažko doliehali a ani pre Georgea neboli ľahké, no nikdy sa nesťažoval.

Whartonová aj po vyše desiatich rokoch prežitých v Anglicku vyzerala typicky americky – vysoká, štíhla, plavé vlasy siahajúce po plecia mala zakaždým pekne upravené, a niečo z nej kričalo, že je Američanka. Nosila ležérne oblečenie, kašmírové svetre, obtiahnuté sukne a topánky na vysokých opätkoch. Cez víkend, keď Whartonovci zavítali k priateľom na vidiek alebo sa zúčastnili na poľovačke – dôležitej súčasti Georgeových tradícií, si obliekala džínsy. Vlastný vidiecky dom si zatiaľ nekúpili. Kedysi si sľúbili, že tak urobia, až prídu deti…

George mal štyridsaťštyri, aj on bol vysoký, štíhly a svetlovlasý, ale pôsobil európsky. Bol to príťažlivý muž, kto ich málo poznal, predpovedal im, že budú mať nádherné deti. Nik netušil, čo všetko tento pár v posledných štyroch rokoch podstúpil, aby vytvoril úplnú rodinu. Ellen sa s pokusmi otehotnieť zdôverila iba matke a najbližšej priateľke Mireille, Francúzke vydatej za Brita, ktorá mala štyri deti a s Ellen prežívala trpké chvíle po každom neúspešnom pokuse. Mireille bola talentovaná umelkyňa, no pri toľkých deťoch nemala čas na parádu. Jej manžel bol právnik ako George. Whartonovci spolu s ďalšími Georgeovými dlhoročnými priateľmi Mireille a jej rodinu cez víkend často navštevovali vo vidieckom sídle.

Ellen sa sústredene zadívala na oblečenie na polici. Napokon sa rozhodla a niektoré kúsky uložila do kufra spolu s letným oblečením. V polovici septembra bývalo v New Yorku ešte horúco. Zavrela kufor a položila ho na zem. Vtom vošiel do izby George.

„Počula si správy o hurikáne?“ spýtal sa ustarane, ale vzápätí sa usmial a pobozkal ju na vrch hlavy. Nebol príliš náruživý, ale miloval ju, a hoci svoje city neprejavoval príliš okato, vedela, že za každých okolností stojí pri nej. Bol to človek, o ktorého sa dalo oprieť.

„Niečo sa mi donieslo. V tomto čase sú hurikány na východe bežné,“ odvetila ľahostajne a položila aktovku s poznámkami, nákresmi, vzorkami farieb a látok, ktoré brala so sebou, aby si klienti mohli vybrať, vedľa kufra.

„Príliš ľahostajný prístup po tom, čo spôsobil hurikán Sandy, nemyslíš?“ zvážnel George pri spomienke na mohutný živel, čo zasiahol New York pred šiestimi rokmi.

„To sa stane raz za život,“ usmiala sa Ellen. Cítila sa uvoľnene, bola rada, že je George doma. „Pred Sandy tam vyčíňala Irene,“ pripomenula mu. „Vtedy predpovede strašili, že zamieri k New Yorku, a než sa Irene dostala k pevnine, zmenila sa na obyčajnú búrku. V tomto ročnom období netreba panikáriť zakaždým, keď ohlásia hurikán. Nemusí to nič znamenať,“ uisťovala ho. „Pri Sandy išlo o stret nezvyčajných náhod. Pravdepodobne sa to už nikdy nezopakuje,“ presviedčala manžela. Hurikány ju neznepokojovali, mala iné starosti, ktoré ju sužovali. Napríklad, kedy zopakujú umelé oplodnenie, alebo ako dopadne ďalšie matkino mamografické vyšetrenie, hoci výsledky posledného spred dvoch týždňov boli negatívne. Počasie ju vôbec nezaujímalo.

„Snáď nie, aspoň pokiaľ tam budeš ty,“ George na ňu uprel hrejivý pohľad a vzal ju do náručia. „Budeš mi chýbať,“ vyriekol, keď pozrel na jej kufor. „Aj ja sa pôjdem zbaliť. Na víkend idem k Turnbridgisovcom. Organizujú poľovačku a po nej veľký večierok.“

Whartona čakal typický anglický víkend, aký miloval, v duchu tradícií, ktoré sa stáročia nemenili, a Ellen ľutovala, že ho premešká. Víkendové večierky boli dôležitou súčasťou ich spoločenského života, trávili ich so starými priateľmi z Georgeovho detstva a študentských čias i s tými novými zo súčasnosti. Aj po desiatich rokoch ju síce považovali za prišelca, ale správali sa k nej milo.

„Tak to ti určite nebudem chýbať,“ doberala si ho, „pri toľkej zábave.“

George sa rozpačito usmial, obaja vedeli, že Ellen sa nemýli. Keď bola na večierku aj ona, zvyčajne sa zhovárali s mužmi o obchode a so ženami o deťoch, ktoré mali v internátnych školách.

„Vráť sa čím skôr,“ povedal George a vyšiel z izby, aby si zbalil cestovnú tašku. Vedel, že Ellen sa na matku teší. S Grace dobre vychádzal. Bola energická, inteligentná, plná kreatívnych nápadov a svoje názory vyjadrovala priamo a otvorene, preto sa s ňou rád zhováral o politike a architektúre. Madisonová bola ideálna svokra – mala plné ruky práce. Nezávislá žena žila vlastný život naplno a nikdy sa medzi nich nemiešala. Navyše aj v sedemdesiatich štyroch bola stále atraktívna. Bol si istý, že i jeho Ellen si dlho zachová mladistvý vzhľad, hoci nemala matkinu rozhodnú povahu a nevyjadrovala až tak smelo svoje názory. Georgeovi vyhovovala Ellenina jemnosť a ochota prispôsobiť sa mu. Grace sa nebála vysloviť nahlas, čo si myslí, bez ohľadu na to, či s ňou ostatní súhlasia. V spoločnosti bola zvyčajne vtipná a zhovorčivá. Jej dcéra bola tichšia a zdržanlivejšia a podľa neho sa s Ellen určite žilo ľahšie.

Ellen zavolala na Georgea, nech zíde na prízemie najesť sa. Vytiahla z chladničky veľkú misu so šalátom, ktorý pripravila pomocnica, a pripomenula Georgeovi, že navarené bude mať každý deň, len gazdinej treba dať vedieť, kedy sa navečeria mimo domu. Počas Elleninej neprítomnosti chodieval často von, nerád bol sám doma. Niekedy sa na ceste domov zastavil v klube a najedol sa tam.

„Neboj sa, desať dní zvládnem,“ ubezpečil ju.

Sadli si k okrúhlemu prestretému stolu s výhľadom do záhrady. Veľkú pohodlnú kuchyňu Ellen vynovila pred rokom. Dom s piatimi izbami, ktoré zatiaľ nepotrebovali, bol pre nich priveľký. Jednu miestnosť využívala ako pracovňu, z druhej urobila Georgeovi študovňu; mali ešte dve hosťovské izby a na prízemí telocvičňu a domáce kino. Priestorný dom kúpili pred piatimi rokmi, keď sa rozhodli založiť si rodinu a netušili, že sa ich túžba stane náročnou úlohou a možno nedosiahnuteľným snom.

Počas večere sa zhovárali o dvoch dôležitých prípadoch, na ktorých George pracoval, a o klientoch, kvôli ktorým musela Ellen letieť do New Yorku dúfajúc, že tam nájde, čo hľadá, pre dom na juhu Francúzska. Veľmi sa na túto zákazku tešila. Francúzi mali aspoň dôvod stráviť víkend v New Yorku.

Po večeri si uložila ďalšie nákresy a farebné vzorky do tašky. George si zapol televízor a pred spaním si pozrel správy na CNN; zaujímalo ho, ako postupuje hurikán, ktorý si razil cestu cez Karibik k východnému pobrežiu USA. Wharton sa tváril znepokojene. New Yorku však žiadne katastrofické scenáre nehrozili.

„Bodaj by sa New Yorku výstrahy o hurikáne netýkali, alebo si si mala vybrať iný termín na návštevu matky!“ povedal George trochu nazlostene, ale Ellen jeho tón ignorovala. Od obrovského hurikánu, čo zasiahol megapolis pred niekoľkými rokmi, nikto každoročným búrkam nevenoval veľkú pozornosť, a ani teraz sa väčšina ľudí neobávala, že príroda udrie znovu. Georgeovi to však na pokoji nepridalo. Podľa neho bolo hlúpe cestovať do New Yorku v auguste alebo v septembri.

„Nedorazí až k New Yorku,“ chlácholila ho Ellen, keď sa uložili do postele. George ju pobozkal. V tú noc nemali chuť milovať sa, ani sa nemuseli. Ellen nemala ovuláciu, bolo príjemné pustiť to z hlavy a môcť len tak ležať vedľa seba bez konkrétneho cieľa. Nemusieť sa milovať stalo sa pre nich rovnakým pôžitkom ako milovať sa pred pokusmi o umelé oplodnenie. Georgeovi sa uľavilo, že sa vyhne manželským povinnostiam, a zhasol svetlo. Ellen sa k nemu pritúlila.

„Trochu ti môžem chýbať, kým budem preč,“ zašepkala do tmy. Wharton sa pri jej slovách pousmial.

„Budem na to pamätať,“ odvetil. Pritiahol si ju bližšie a o chvíľu obaja zaspali. O šiestej ráno zazvoní budík, aby Ellen nezmeškala let.

Keď sa Ellen zobudila, zatúžila po svojom manželovi. George však už vstal, zamieril do kúpeľne a potom k šatníku. Odhodila teda paplón a vošla do kúpeľne aj ona. V Londýne bol slnečný deň, Ellen sa tešila na teplé, takmer horúce babie leto v New Yorku. Občas jej rodné mesto chýbalo. Jej terajší konzervatívny život sa výrazne líšil od toho, aký viedla v minulosti.

Obliekla si pohodlné cestovné oblečenie a kým George zišiel dolu, čakali ho raňajky. Ellen odchádzala o polhodinu, jedna z asistentiek jej zariadila odvoz autom so šoférom na letisko, aby stihla spojenie o desiatej. Letela veľkým Airbusom A 380. Lietadlo bolo priestranné a výhodou bol hladký let, hoci musela pretrpieť nepríjemné preteky s asi päťsto ďalšími cestujúcimi, kto sa najrýchlejšie dostane na druhý koniec haly k priehradke na odovzdanie batožiny. Do New Yorku by mala priletieť o jednej miestneho času a po formalitách na letisku a ceste cez mesto dúfala, že u matky bude o tretej, najneskôr o pol štvrtej, než sa Grace vráti z ateliéru. Zatiaľ sa vybalí a oddýchne si. Pri večeri budú mať dostatok času pozhovárať sa a všetko prebrať. Ellen sa páčil matkin pohodlný byt, preto ho uprednostnila pred hotelom. Grace Madisonová sa už zmierila s tým, že jej jediné dieťa žije posledných desať rokov v ďalekom Anglicku, a smútok zaháňala prácou. Pri každej návšteve matky Ellen ľutovala, že za ňou nemôže prísť častejšie.

Keď dorazila limuzína, George jej zobral kufor a tašku a zišiel s ňou dolu schodmi. Pred domom jej s vážnym výrazom podal aktovku a povedal: „Prosím ťa, drž sa od hurikánu čo najďalej.“ Pobozkal ju na rozlúčku, a keď sa im stretli oči, zračil sa v nich smútok.

„Dobre sa cez víkend zabav!“ zaželala mu Ellen. Znovu sa pobozkali.

„Bez teba to nebude ono,“ usmial sa a nastúpil do auta. Šofér limuzíny naložil medzitým batožinu do kufra a počkal, kým Ellen nastúpi. Keď sa Georgeovo auto pohlo, Ellen mu zamávala a limuzína v raňajšej premávke zamierila na letisko Heathrow.

Pri pulte sa zaregistrovala, do kabelky si vložila palubnú vstupenku a prešla terminálom. V béžových nohaviciach a vyžehlenej modrej košeli, v sandáloch a saku, ktoré si vzala pre prípad, že jej v lietadle bude chladno, pôsobila mladistvo a ešte vyššia, než v skutočnosti bola. Rozhodla sa, že si pozrie film a bude trochu pracovať. Počas letu rada sledovala filmy. Zamierila do haly, aby si ešte pred tým, než nastúpi do lietadla, vypila čaj a prečítala noviny. Usadila sa a šálku položila na stolík vedľa nej. Vtom jej zazvonil mobil.

„Už teraz mi chýbaš,“ ozval sa George. Ellen sa usmiala.

„To je dobre,“ vyriekla šťastne. Posledné štyri roky prešli ťažkým obdobím plným stresu z liečby neplodnosti, hormonálnych injekcií, vyšetrení, sonografov, rozčarovania z neúspešných umelých oplodnení, ale ich manželstvo to takmer nepoznačilo. Bolo to ťažšie, než sa nazdávali, ale ich vzťah sklamanie nenaštrbilo.

„Milujem ťa,“ odvetila do telefónu a ukončila hovor. Ellen sa vystrela a odchlipla si z čaju. Z tváre jej neschádzal úsmev. Ide preč síce len na týždeň, ale manžel jej bude chýbať.

Charles Williams dorazil na letisko Heathrow o polhodinu neskôr, ako si naplánoval. Obával sa, že jeho obľúbené sedadlo už bude obsadené. Keď zistil, že ho ešte nikomu nedali, uľavilo sa mu. Mal so sebou len malú príručnú tašku na kolieskach. Z automatu si vytlačil palubnú vstupenku a ponáhľal sa do odletovej haly, chcel ešte niečo narýchlo zjesť. V ten deň zaspal, mal neupravené vlasy a uštvaný výraz. Usalašil sa na jedno z radu sedadiel oproti Ellen a takmer rozlial kávu. Whartonovú atraktívny muž v džínsoch, rozhalenej košeli a tvídovom saku, v ktorom mu v horúcom New Yorku bude teplo, okamžite zaujal. Z jeho správania bolo zrejmé, že je rozrušený a vystresovaný. Okoliu nevenoval pozornosť, a keď dočítal noviny, ponoril sa do myšlienok. Keď Ellen vychádzala z haly, aby nastúpila do lietadla, počula ho, ako sa pýta pozemnej letušky, či nemá čerstvé správy o hurikáne, ktorý by mohol skomplikovať let. Ellen ho okamžite zaškatuľkovala do kategórie pasažierov nervákov. K rovnakému záveru očividne dospela aj dievčina za pultom, lebo sa naňho upokojujúco usmiala. Williams si z tváre odhrnul prameň čiernych vlasov. V očiach mu zablyslo znepokojenie.

„Vôbec nie, pane. Keby sme očakávali nejaké ťažkosti, ani by sme nevzlietli a štart by odvolali. Takže všetko je v poriadku. Želám pekný let.“

Atraktívny pasažier prikývol, ale zamestnankyňa letiska ho zjavne nepresvedčila. Odišiel preč, pod pažou stískal ošúchanú aktovku a za sebou ťahal tašku na kolieskach. Ellen postrehla, že mal obuté tmavohnedé semišové poltopánky – typický Angličan.

Nasledovala ho do lietadla, s prekvapením zistila, že sedia vedľa seba, ona pri okne, Williams mal sedadlo pri uličke. Keď okolo neho prešla, pokýval hlavou, usadil sa a vďačne prijal pohár šampanského, ktorý mu ponúkla letuška.

Ellen si vypýtala trojdecovú fľašku vody. Počas raňajšieho letu nikdy nepila alkohol, ani ho nepotrebovala, na rozdiel od svojho suseda, ktorý keď oznámili, že si majú vypnúť mobilné telefóny, znervóznel ešte väčšmi. Dvere sa zavreli. Lietadlo odtiahli na rolovaciu dráhu. Ellen prekvapilo, že odlietajú načas, väčšina letov meškala. Williams pozrel na Ellen a opätovne pokýval hlavou.

„Neznášam lietanie, najmä v týchto obrovských lietadlách, ale boingy už boli obsadené,“ vysvetľoval. Kým Ellen odvetila, milo sa naňho usmiala. Ľutovala ho, strach z neho priam kričal.

„Myslím, že let vo veľkých lietadlách prebieha hladšie a takmer necítiť turbulencie,“ utešovala ho.

Jej spoločník sa zatváril skepticky. Keď sa lietadlo zdvihlo zo zeme, vrhol rýchly pohľad do okna a statočne potláčal záchvat paniky, ktorý sa ho zmocnil. Keď sa stroj ocitol vo vzduchu, požiadal letušku, ktorá prechádzala pomedzi pasažierov, o ďalší pohár šampanského. Potom si otvoril počítač a zahĺbil sa doň. Ellen vytiahla tablet pri sedadle a prezrela si zoznam filmov. Nasadila si slúchadlá, vybrala film, ktorý ešte nevidela, a ponorila sa do deja. Keď film skončil, priniesli obed. Všimla si, že jej sused sa už upokojil. Kým jedli, prehodili spolu zopár slov.

„Žijete v New Yorku?“ spýtal sa.

Ellen sa usmiala a zavrtela hlavou: „Nie, v Londýne.“

Williamsa odpoveď prekvapila, postrehol jej americký prízvuk.

„Letím tam pracovne,“ povedal sám od seba, „a žijú tam moje dve dcéry.“

Ellen prikývla. Napadlo jej, že je zrejme rozvedený, ale nahlas nepovedala nič. Niekoľko minút sa ešte zhovárali, a keď odniesli podnosy s jedlom, zdriemla si. Po dvoch hodinách ju zobudilo hlásenie z kokpitu o turbulencii, ktorou práve prechádzajú. Jej spoločník nespal a zjavne bol vystrašený.

„Je nám to ľúto. Práve čelíme silnému nárazovému vetru od východného pobrežia,“ vysvetľoval kapitán, „ktorý spôsobuje turbulencie. Asi o polhodinu z nich budeme vonku.“

Whartonovej neušlo, že jej spolusediaci bojuje so strachom. Privrela oči, aby si ešte pospala. Turbulencia ju uspávala, keď sa však o polhodinu situácia zhoršila, prebudil ju prudký náraz. Muž vedľa nej mal naširoko otvorené oči. Ellen sa naňho súcitne zadívala.

„Ste v poriadku?“ spýtala sa, keď sa vyrovnala v kresle. Spala dosť dlho, v New Yorku mali byť už o hodinu. Predpokladala, že sa nachádzajú nad Bostonom. Williams zaváhal, potom prikývol.

„Ale áno! Nenávidím lietanie, a najmä s turbulenciami. To určite hurikán vyvolal tieto problémy. Neviem, prečo hovorili, že to ani nepocítime.“

„Turbulencie nebývajú nebezpečné, sú len nepríjemné.“ Lietadlo sa triaslo a nadhadzovalo, vonku očividne zúrila prudká víchrica, navyše pršalo. O chvíľu sa znovu ozval kapitánov hlas: „V New Yorku je búrka. Pre nevyhovujúce poveternostné podmienky a vietor je let odklonený. Dostali sme povolenie pristáť v Bostone.“

„Dočerta!“ vyhŕkol Williams. Na čele sa mu zaleskli kropaje potu. Aj Ellen bola rozčarovaná. Netúžila stráviť noc v Bostone. Kapitán im oznámil, že všetko bude v poriadku, len sa chcú vyhnúť ťažkostiam na Kennedyho letisku, ale žiadne nebezpečenstvo im nehrozí. „Vždy keď sedím v lietadle, bojím sa, že umriem,“ vysvetľoval Charles Williams. „Pred rokom, po rozvode, sa ten pocit zhoršil,“ priznal. „Chcete vidieť moje dcéry?“ Ellen prikývla. Dúfala, že ho to trochu rozptýli. Sedieť vedľa niekoho, kto je vystrašený a utiera si vreckovkou pot z čela, ju trochu znervózňovalo. Williams vytiahol mobilný telefón a ukázal jej kopu snímok dvoch malých rozkošných dievčatiek. Jedno z nich sa naňho podobalo, malo rovnaké tmavé vlasy a oči, druhá dievčinka bola plavá a modrooká, zrejme sa podala na matku. „A mimochodom, som Charles Williams. Prepáčte, že sa v lietadle správam ako hlupák. Keď mám pod nohami pevnú zem, som celkom normálny,“ dodal sarkasticky. Ellen sa rozosmiala.

„Som Ellen Whartonová,“ predstavila sa a potriasli si rukou. Nad Bostonom začalo lietadlo pomaly klesať, no o päť minút znovu zmenilo smer. Z rozhlasu sa opäť ozval kapitánov hlas.

„Vážení cestujúci, prepáčte, ale náš let zase presmerovali. Predsa len pristaneme v New Yorku na Kennedyho letisku, takže dnes večer sa ocitnete tam, kde ste si naplánovali. Pripravte sa ešte na menšie turbulencie, ale všetko bude v poriadku.“

„To určite pre ten hurikán!“ zamrmlal Williams a zdesene pokračoval: „Dúfam, že tam nezúri také obrovské monštrum ako pred šiestimi rokmi.“

„V tomto ročnom období je to bežné, ale okrem hurikánu Sandy tie ostatné neboli také nebezpečné. Možno ide iba o letnú búrku.“

„Aj tak sa mi to nepáči,“ trval na svojom.

„Doma budeme o štyridsať-päťdesiat minút,“ upokojovala ho Ellen.

Williams sa rozhodol udržiavať živú konverzáciu, aby sám seba rozptýlil a zabudol na to, že sa istotne zrútia pri pristávaní, ak nie ešte hore vo vzduchu.

„Žena ma opustila pre iného,“ priznal znenazdajky.

„Chcela byť herečkou. Robila modelku. On je fotograf. Teraz žijú v New Yorku aj s mojimi dcérami. Asi sa vezmú,“ dodal skormútene.

„Zrejme je ťažké byť tak ďaleko od detí.“ Williams prikývol a potom sa spýtal: „Máte deti?“

„Nie,“ odvetila potichu, potláčajúc porazenecký pocit, čo sa jej zmocnil zakaždým, keď jej túto otázku položili. Postrehla, že turbulencie sú čoraz horšie, čo neuniklo ani Williamsovi.

„Čo robíte?“ zúfalo pokračoval v rozhovore.

„Som interiérová návrhárka. Manžel je právnik.“

„Ja som investičný bankár,“ povedal. Počuli, že sa vysunul podvozok, a o chvíľu zasvietil nápis, aby sa pripútali.

„V New Yorku mám prácu. Dúfam, že tento víkend uvidím dcérky, ak budú mať čas.“ Pri tých slovách zosmutnel, ale aspoň to odpútavalo jeho myseľ od možnej leteckej katastrofy. „Bojíte sa?“ zašepkal.

„Nie! Som v poriadku; ani ja nemám rada, keď lietadlom pohadzuje vietor, no čoskoro pristaneme.“

„Ak sa dovtedy nezrútime,“ vyriekol Williams nešťastne. „Nemal som sem letieť, keď tu zúri hurikán. Ale hádam budem s deťmi. Idete do New Yorku pracovne?“

Ellen prikývla. „A navštíviť matku,“ dodala. „Žije tu.“

„Ďakujem vám, že ste sa so mnou zhovárali,“ povedal Williams vďačne, no trúchlivý výraz mu z tváre neschádzal.

„Keby nebolo vás, pani Whartonová asi by som pobehoval hore-dolu uličkou a panikáril.“

Charles Williams vedel žartovať na vlastný účet, nerobil tajnosti zo strachu, ktorý cítil, a to ho s ľuďmi zbližovalo. Ellen sa zasmiala. Lietadlo strácalo výšku, niekoľko ráz nadskočilo. Charles si nevšimol, že stíska Ellen ruku, a ona dúfala, že pristanú skôr, než jej ju zlomí alebo bankár omdlie.

Zazreli oceán, nato tvrdo dopadli na pristávaciu plochu a veľkou rýchlosťou sa šinuli ďalej, kým pilot bojoval s prudkým vetrom a snažil sa udržať stroj pod kontrolou. Bolo to majstrovské pristátie, aj keď Charles Williams si to určite nemyslel. Keď Ellen vyzrela z okna, uvidela na pristávacej ploche záchranné vozidlá s blikajúcimi svetlami. Pohľad na sanitky ju skľúčil, nikdy predtým nič podobné nezažila. Posádke lietadla sa s nadľudským úsilím podarilo obrovské lietadlo spomaliť a zastaviť. Charles mal slzy na krajíčku. Vrhol na ňu úzkostlivý pohľad.

„Ospravedlňujem sa za nepríjemné pristátie,“ ozval sa kapitánov hlas. „Dnes v noci sme bojovali so silným víchrom. Vyzerá to tak, že New York zanedlho zasiahne hurikán Ophelia. Vitajte na Kennedyho letisku. Ďakujeme vám, že ste leteli s našou spoločnosťou.“

„Tamtí tam čakajú kvôli nám?“ zašepkal šokovaný Charles, keď zbadal blikajúce svetlá na záchranných vozidlách. Zrazu si uvedomil, že jej tuho stíska ruku. „Och, prepáčte. Nehnevajte sa! Nepostrehol som to,“ povedal a pustil jej ju.

„To je v poriadku,“ usmiala sa Ellen. „Mali by ste navštíviť kurz na potláčanie strachu z lietania. Počula som, že naozaj pomáha.“

„Nie som si istý, že po minulom roku, keď mi žena utiekla s idiotom, ktorý sa volá Nigel, by mi niečo pomohlo.

Odvtedy nie som sám sebou.“ Zosmutnel, ale aspoň už nepôsobil tak zúfalo. Postupne sa upokojil, hoci bol zjavne v rozpakoch z toho, že Ellen zvieral ruku.

„Myslíte si, že záchranári boli presvedčení, že spadneme?“ spýtal sa jej konšpiračným tónom.

„Nie, nemyslím! Len nechceli nič riskovať, počasie je naozaj príšerné,“ pozorovala chlapov v hrubých žltých pršiplášťoch, navigujúcich lietadlo; bojovali so silnými poryvmi vetra.

„Vyzerá to tak, že tento víkend si užijeme peklo, dokiaľ búrka neprejde,“ vyriekla Ellen sklamane. S matkou sa rady prechádzali po meste.

„Toto nie je búrka, toto je cyklón!“ Aj Williams sa zadíval na mužov v pršiplášťoch. Lietadlo dorolovalo k terminálu a konečne zastalo. „Ďakujem vám, že ste mi pomohli prekonať krízu,“ vyriekol pokorne.

„Som si istá, že to najhoršie už máme za sebou,“ povedala Ellen presvedčivo.

Keď to letušky dovolili, obaja vstali a vzali si príručnú batožinu.

„Užite si pobyt v New Yorku,“ zaželal jej Williams, stále trochu zahanbený. Nato náhlivo vystúpil z lietadla, ťahajúc za sebou tašku. Ellen sa neponáhľala, zaradila sa do davu cestujúcich. Ako prechádzala terminálom k výdaju batožiny, premýšľala o Williamsovi a jeho životnom príbehu. Pôsobil príjemne a inteligentne, navyše bol príťažlivý, no po ťažkom roku, keď mu žena utiekla s iným a vzala mu deti, trpel úzkosťami. Ľutovala ho. Počkala si na batožinu, a keď zahliadla kufre, zložila ich z pásu a naložila na vozík. Na preclenie nemala nič, takže sa cez terminál dostala rýchlo. Vyšla z letiska a uvidela dlhý rad ľudí, čakajúcich na taxík. Na čele zástupu zbadala Charlesa Williamsa. Zamával na ňu, aby sa k nemu pridala. Na okamih zaváhala, potom k nemu vykročila.

„Zvezieme sa spolu do mesta? Taxík sa aj tak každému neujde. Kam idete?“ spýtal sa jej.

„K matke do Tribecy,“ vysvetlila. Zrazu sa jej zazdalo, akoby sa z nich po poslednej vysiľujúcej hodine letu a nebezpečnom pristátí stali priatelia.

„To je skvelé! Ja mám rezerváciu neďaleko, v Soho Grand. Vyložím vás, kde potrebujete. Dlžím vám to za to, že som vám takmer odtrhol ruku.“ Pousmial sa.

Keď pri nich zastal taxík, keďže boli prví v rade, nastúpili. Ellen udala taxikárovi matkinu adresu, a keď sa pohli, Charles povedal názov hotela.

„Prepáčte, že som vás zaťažoval podrobnosťami o svojom rozvode,“ ospravedlňoval sa. „Bolo to pre mňa ťažké obdobie a trvalo mi, kým som si zvykol na to, že dcérky žijú inde. Snažím sa vídať ich čo najčastejšie, prázdniny trávia so mnou v Londýne.“ Naklonil sa k šoférovi a spýtal sa: „Nemáte najnovšie správy o hurikáne? Vyzerá to, že sem práve dorazil.“

„Toto nič nie je,“ odvetil taxikár so zreteľným cudzím prízvukom. „Mali ste zažiť Sandy pred šiestimi rokmi! Z garáže zmizla väčšina taxíkov, lebo bola tri metre pod vodou. Táto víchrica prehrmí tak ako prišla, podobne ako Irene rok pred Sandy. Mnoho kriku pre nič. Všetkých evakuovali a nič sa nestalo. Ale Sandy bola oveľa horšia než Katrin v New Orleans. Žijem v štvrti Far Rockaway, môjmu bratovi víchrica zrovnala dom so zemou.“ Aj po šiestich rokoch hovorili ľudia o ničivom hurikáne s rešpektom. „Sandy prezývajú aj Dokonalá búrka, podľa toho filmu.“

„Bolo to hrozné,“ potvrdila Ellen. „Mojej matke hurikán úplne zničil dom. Chcela som, aby sa presťahovala niekam vyššie, ale odmietla. Rada býva v rušnej štvrti.“

„Neznie to príjemne,“ nadhodil Charles, pozorujúc stromy, ktoré šľahal vietor, kým uháňali do mesta. Keď dorazili k Manhattanu, dážď trochu ustal, aj vietor sa zdal slabší. Charles bol rád, že má pod nohami pevnú pôdu. Zvyšok cesty rozoberali len nepodstatné témy. Keď zastali pred domom Grace Madisonovej, Ellen chcela zaplatiť polovicu cesty, ale Williams to nedovolil.

„Nebuďte smiešna – peniaze budete potrebovať na liečbu ruky,“ zažartoval.

Wharthonová sa zachichotala: „Ruka je v poriadku. Ste veľmi milý, že ste ma zviezli. Verím, že si s dcérkami užijete pekné chvíle,“ úprimne mu zaželala.

„A vy s mamou,“ usmial sa Williams. Už pôsobil ako normálny muž na rozdiel od strachopuda v lietadle, trasúceho sa o život. „Dúfam, že sa nemýlite a počas nášho pobytu sa hurikán mestu vyhne.“

Taxikár vystúpil, vytiahol z kufra batožinu a odniesol ju k portierovi, ktorý Ellen spoznal a so širokým úsmevom trielil s jej taškami dovnútra.

„Ďakujem ešte raz!“ zavolala Ellen na Charlesa a zamávala mu. Šofér naštartoval a odfrčal, no Williams jej stihol odmávať. Bol vďačný za to, že práve Ellen sedela vedľa neho v lietadle, bez nej by prišiel o rozum. Teraz sa však už nevedel dočkať, kedy uvidí Lydiu a Chloe. Len čo na ne pomyslel, zapol si telefón a navolil číslo bývalej manželky. Ozval sa záznamník. Nechal teda odkaz, že je v New Yorku, ubytuje sa v hoteli Soho Grand a dúfa, že mu zavolá späť, lebo cez víkend chce navštíviť deti. V tom istom čase vytiahla Whartonová kľúče a vošla do matkinho bytu. Grace zavolala o niekoľko minút a sľúbila, že bude čoskoro doma. Ellen si medzitým vybalila veci a o hodinu privítala matku. Natešene sa objali. Matka s dcérou sa podobali, ibaže Grace nebola taká vysoká. S ryšavými vlasmi a zelenými očami stále patrila k príťažlivým ženám. Pôsobila distingvovane a aristokraticky, nie však snobsky. Oblečené mala čierne nohavice a čierny sveter, dlhé vlasy jej siahali až na chrbát a do práce si ich vždy zapletala. Spolu s ňou docupkal malý biely maltézsky psík. Zúrivo zaštekal, keď sa matka s dcérou so šťastným úsmevom objali. Grace sa dcérinej návšteve zjavne potešila.

„Upokoj sa, Blanche, veď to je len Ellen.“

Malá biela kožušinová guľka sa roztancovala, keď spoznala návštevníčku, a chcela sa predviesť. Psík bol Madisonovej láskou a jej stálym spoločníkom. Blanche s paňou chodievala aj do ateliéru a Grace o sebe hrdo vyhlasovala, že sa z nej stala čudácka a výstredná stará dáma s malým bielym psíkom, ale takýto obraz jej vôbec neprekážal. Grace Madisonová bola predovšetkým sama sebou a nehanbila sa za to.

Table of Contents

Kapitola 1