Neale Donald Walsch and Brit Cooper

WHERE GOD AND MEDICINE MEET

Copyright © 2016 by Neale Donald Walsch and Brit Cooper, M.D.

Translation © 2018 by Štefan Kočiš

Cover design © 2018 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6058-0

Venujem Jennifer Jonesovej.

Ďakujem ti za vytrvalú podporu pri písaní tejto knihy.

BRIT COOPEROVÁ

Venujem všetkým, ktorí sa

s vierou odovzdali liečivej sile lásky a Boha.

NEALE DONALD WALSCH

ÚVOD

Dejú sa v medicíne zázraky a môžeme ich vysvetliť z pohľadu duchovnosti? Má eutanázia miesto v mysli duchovne orientovaného človeka? Môže sa študent medicíny dozvedieť niečo o duši pri operácii na otvorenom srdci alebo pri pitve? Existuje prienik medzi duchovným a hmotným svetom, kde oba splývajú?

Položme si tieto otázky celkom jednoznačne.

Existuje v modernej západnej medicíne miesto pre Boha? Mali by byť metafyzické či duchovné princípy súčasťou štúdia medicíny? Je udržanie pacienta pri živote za každú cenu pre lekára naozaj prioritou?

Odpoveď na všetky tieto otázky znie áno.

Nezdá sa vám, že je čas, aby sme sa na to pozreli? Myslím z nového uhla. Zo stanoviska modernej duchovnosti. Z novej perspektívy, ktorá niekedy presahuje aj dnešné názory. Súhlasíte?

Áno.

A tak som si na požiadanie mladej lekárky z Kanady sadol k telefónu (bol to jej nápad a som jej zaň vďačný) a raz týždenne sme sa niekoľko mesiacov rozprávali a skúmali, kde sa stretávajú Boh a medicína.

Táto téma sa ocitla v názve knihy, ktorú chcela napísať po dvoch významných, prelomových skúsenostiach vo svojom živote. Po štúdiu medicíny a po účasti na deviatich päťdňových kurzoch duchovnosti, ktoré som usporiadal počas posledných dvoch rokoch jej štúdia na lekárskej fakulte. Jej lekárske vzdelanie vychádzalo z tradičného modelu západnej medicíny, kým moje kurzy boli založené na (mierne povedané) netradičnom spirituálnom modeli, ktorý som skúmal v sérii kníh Rozhovory s Bohom. Výsledkom týchto okolností bolo, že lekárka Brit Cooperová (v roku 2015 absolvovala Lekársku fakultu Univerzity Britskej Kolumbie) sa nepretržite dva roky stretávala s názormi na psychické a fyzické chápanie života a s názormi klasickej západnej vedy a zaoberala sa oboma aspektmi prístupu k životu spôsobom, aký zažilo len málo iných.

Keď som ju stretol na prvom kurze v júni 2013, videl som pozoruhodne výrečnú, mimoriadne inteligentnú mladú dvadsaťdvaročnú ženu, ako som sa dozvedel, bola najmladšia študentka v ročníku po tom, čo skončila štúdium matematiky a fyziky na University of Victoria. Jej prítomnosť na hodinách bola pre mňa potešením.

Milo ma prekvapilo, keď som ju po niekoľkých mesiacoch opäť privítal na kurze. Vedel som, že niečo, čo počula alebo zažila vo vzťahu k svojmu duchovnému životu, zarezonovalo hlboko v jej vnútri. Nečakal som však, že ju uvidím aj na nasledujúcich siedmich kurzoch, ani to, že sa z nej stane jedna z najvplyvnejších učiteliek, keď sa hneď po získaní lekárskeho titulu zapojila do Školy pre poslov.*

Stala sa jednou z najenergickejších a nezištne motivovaných čitateľov Rozhovorov s Bohom, akých som stretol počas dvadsaťročného úsilia pri šírení revolučných duchovných myšlienok. Preto keď sa ma opýtala, či by sme spolu nemohli napísať knihu o súvislosti medzi Bohom a medicínou – vzhľadom na svoje skúsenosti zo štúdia medicíny to vnímala ako tému, ktorú rozhodne treba preskúmať –, okamžite som súhlasil.

Vedel som, že to bude bezprostredne zaujímať nielen kňazov a lekárov, ale aj ľudí, ktorým kňazi a lekári slúžia. Nevedel som si predstaviť nič fascinujúcejšie – alebo životne dôležité pre ľudskú rodinu.

Ďakujem vám za účasť na tomto dialógu s úžasnou lekárkou a so mnou. Oboch nás bude zaujímať vaša reakcia a budeme vďační, ak nám napíšete. Neváhajte a zapojte sa do rozhovoru na webovej stránke www.GodAndMedicine.info

NEALE DONALD WALSCH

Ashland, Oregon

23. september, 2015

* (CWG School for Messengers – Conversations With God = Rozhovory s Bohom, pozn. prekl.)

1. ČASŤ

Nový rozhovor o zdraví, šťastí a duchovnosti

Text je prepisom telefonických rozhovorov lekárky Brit Cooperovej so spirituálnym poslom

Nealom Donaldom Walschom.

Text Cooperovej je vytlačený boldom, text Walscha obyčajne.

Prv než sa budeme venovať špeciálnym medicínskym témam, preskúmame štyri základné otázky života, ktoré tvoria základ a kontext celej práce.

Upozorňujeme aj na to, že v knihe sa používa slovo Boh.

Môžete ho chápať ako synonymum životnej sily, ako životnú energiu, zdroj, vesmír alebo jednoducho život sám.

Základná otázka

Kto sme naozaj?

Zistila som, že knihy Rozhovory s Bohom sa zaoberajú štyrmi základnými otázkami života:

1.   Kto som?

2.   Kde som?

3.   Prečo som, kde som?

4.   Čo s tým zamýšľam urobiť?

Odpovede na tieto otázky spôsobili, že som ich už nechápala iba rozumovo, ale celú ma zmenili. Obsah kníh začal pozoruhodne ovplyvňovať môj každodenný život. Začala som chodiť po svete inak – akoby mi niekto očistil okuliare a konečne som videla svet jasne. Vďaka nim som videla, čo sa tu naozaj odohráva, prečo sme na tejto planéte a čo znamená byť človekom.

Preto by som sa s tebou o tom dnes rada porozprávala, Neale.

Myslím, že je to skvelá štartová čiara.

V skutočnosti existuje sedem jednoduchých otázok o živote, ktoré by si ľudia mali položiť, no podľa toho, čo vidím okolo seba, 98 percent ľudí si tieto otázky nikdy nepoloží.

Väčšina kráča od narodenia k smrti a takéto otázky im ani nezídu na um – možno iba letmo, povrchne a na krátky čas. Sedem otázok som rozdelil na dve skupiny. Do prvej skupiny som zaradil tri naliehavé otázky, do druhej štyri základné otázky.

Prvé tri otázky sú dôležité, lebo vytvárajú kontext či dávajú dôvod na položenie ďalších štyroch otázok. Aby som to povedal inak, keby všetko na svete bolo krásne a úžasné, keby všetci ľudia žili podľa svojich predstáv a želaní, potom by štyri základné otázky života boli takmer zbytočné. Nemali by zmysel a určite by si nevyhnutne nevyžadovali odpoveď.

Práve tie tri otázky, ktoré som zaradil na čelo siedmich jednoduchých otázok, vytvárajú naliehavosť odpovedať na štyri základné otázky života. Prvá:

Ako je možné, že vyše sedem miliárd ľudí na Zemi tvrdí, že chce to isté a nedokáže to dosiahnuť? To je východisko pre štyri základné otázky života. Ako hovorím, keby každý žil v súlade s tým, čo očakáva, potom by štyri posledné otázky nemali zmysel.

Skutočný dôvod, prečo máme skúmať seba, nespočíva v duchovnom či intelektuálnom cvičení, ale v tom, že niečo nie je v poriadku.

Keď vstúpime do rozsvietenej miestnosti, neopýtame sa: „Nemali by sme skontrolovať poistky?“ Každý by odpovedal: „Prečo si robíš starosti? Vidíš, že všetko je v poriadku.“ No keď vojdeš do kuchyne, kde svetlá nesvietia a nefunguje hriankovač ani mikrovlnka, najlepšie bude, keď skontroluješ poistky.

Preto sú tri naliehavé otázky dôležité. Ešte raz zopakujem prvú otázku. Ako je možné, že vyše sedem miliárd ľudí na tejto planéte (vrátane teba, mňa a všetkých ostatných) tvrdí, že všetci chceme to isté, no nemôže to dosiahnuť, s výnimkou malého, nepatrného percenta?

Druhá otázka: Je možné, že všetko by sa zmenilo, keby sme správne pochopili niečo, čo zatiaľ vo vzťahu k Bohu a k životu nechápeme?

Tretia otázka: Je možné, že existuje niečo, čo nechápeme sami o sebe, a keby sme to pochopili, zmenil by sa náš postoj k sebe a k celému životu?

Je naozaj zarážajúce, keď vyše sedem miliárd ľudí tvrdí, že všetci chcú jedno a to isté – mier, lásku, radosť, hojnosť, príležitosti –, no zväčša sú veľmi ďaleko od toho, aby to dosiahli. Nikdy som sa nad tým hlbšie nezamyslela.

Keď sa pozrieme na situáciu vo svete, otázka nám stavia pravdu priamo pred oči. Môžeme sa zamyslieť nad tým, ako sa údajne inteligentný tvor – ten, ktorý sa dokáže dostať na Mesiac a objavuje tajomstvá vesmíru, rozlúštil genetický kód a dosiahol priam zázračné úspechy v medicíne – ocitol v zdanlivo slepej uličke, keď ide o základné princípy života, také jednoduché ako radosť, láska, jedlo a strecha nad hlavou.

Zdá sa, že to všetko nie sme schopní prežívať tak naplno, ako by sme chceli, ale musíme sa veľmi snažiť, aby sme ich zažili aspoň v najnižšej dostupnej miere.

Keď hovoríme o veciach, ktoré nám otvárajú oči, pri čítaní štatistických údajov z tvojej knihy God’s Message To The World: You’ve Got Me All Wrong (Boh odkazuje svetu: Pochopili ste ma úplne zle) si uvedomujeme, v akom stave sa nachádza svet. Každú hodinu napríklad zomiera od hladu vyše 650 detí. Takmer 21 miliónov žien a detí je predmetom obchodu s bielym mäsom. Vyše dva a pol miliardy ľudí nemá základné lekárske ošetrenie a vyše jeden a pol miliardy je bez elektriny. A zoznam pokračuje. Všetko toto je určite dôvod na zamyslenie nad sebou i nad celým ľudstvom.

A jeden a pol miliardy ľudí nemá prístup k čistej vode. Predstav si to.

Neuveriteľné. Neale, chcem sa ťa naozaj opýtať: Prečo? Ako je možné, že takéto okolnosti sa v našom svete akceptujú bez toho, aby sme sa nad nimi zamysleli? Nie sú ľudia šokovaní, že niečo také je vôbec možné?

Ľudia žijú v bubline. Osobitne a pravdepodobne predovšetkým tí, ktorí „sa majú dobre“, a tí tvoria päť až osem percent svetovej populácie.

Žijú v bubline. Myslia si, že keď sa oni majú dobre, má sa dobre každý. Keďže sa darí im, darí sa každému. Alebo aspoň tak dobre, ako sa dá očakávať na základe politickej situácie. Mnohým z nás ani nenapadne – vôbec sa nad tým nezamýšľame –, že miliardy ľudí možno nemajú prístup k čistej vode. Alebo že miliardy ľudí musia vykonávať telesné potreby vonku. Zdá sa nám to neuskutočniteľné alebo nemožné, lebo to jednoducho nie je súčasťou našich skúseností, nestretávame sa s tým každý deň. Okrem príležitostných fotografií v National Geographic s tým neprichádzame do styku.

V 70. rokoch minulého storočia som istý čas strávil v strednej časti západnej Afriky a v Južnej Amerike, ako aj na iných miestach na zemi, kde to, čo hovorím, je alebo – aspoň v roku 1976 – bolo. Jednoducho to bolo tak. Navštívil som rodiny v takých mestách, ako je Ouagadougou (hlavné mesto štátu Burkina Faso) a inde v Afrike, kde takéto podmienky boli bežné.

Ako si to vtedy vnímal?

Nuž, zmenilo to môj pohľad na život.

Už som sa nerozčuľoval, keď mi neprepli diaľkový hovor medzi Los Angeles a New Yorkom do siedmich sekúnd, a nepýtal som sa na dôvod. Pamätám sa na dni, keď som bol netrpezlivý, lebo všetky moderné vymoženosti nefungovali tak, ako by mali. Vieš, darmo voláš „čašník, čašník!“ Takýto postoj.

Keď som sa po dva a pol mesiaci vrátil z Afriky, už som mal iný postoj.

Pamätám sa na pobyt v čomsi ako hotel v Hornej Volte (dnes to je Burkina Faso). Bola to budova bez okien, v stenách iba diery. Keď človek nemal sieť proti moskytom – ja som ju nemal –, moskyty naňho útočili a ráno som sa zobudil s opuchnutou tvárou. Museli ma ošetriť na americkom veľvyslanectve, dostal som injekcie s rozličnými protilátkami, keďže ma poštípalo päťdesiat či šesťdesiat moskytov.

A hovorím o moskytoch veľkých ako volkswagen. O obrovskom hmyze.

Chcel som odtiaľ zatelefonovať do USA. Na recepcii som sa opýtal, či majú telefón, lebo na izbe som telefón nemal. Odvetili mi: „Áno, pane, ale budete musieť žiadať diaľkový hovor – a je dlhý zoznam čakateľov, musíte čakať v rade.“

Musel som čakať tri a pol hodiny na spojenie s USA a hovoriť som mohol pätnásť minút. Živo sa na to pamätám – musel som čakať v rade (nie stáť v rade, ale čakať niekde vo vestibule) a potom zavolali moje meno: „Pán Walsch, máte spojenie.“ Bežal som k telefónu pri recepcii a mohol som telefonovať do USA. Nebolo to veľmi súkromné prostredie, ale lepšie ako nič.

Spomínam si, ako som po návrate do USA myslel na to, koľkokrát som predtým netrpezlivo klopkal po slúchadle (ešte neboli mobilné telefóny) a dovolával som sa spojovateľky, lebo som chcel, aby ma okamžite spojila s miestom na druhom konci krajiny.

Keď som sa vrátil z Afriky, jasne som si uvedomoval všetko, čo som predtým pokladal za samozrejmé – a nie iba telefónne služby. A bolo toho naozaj veľa.

Spomínam si, ako som išiel k domu rodiny žijúcej na predmestí Ouagadougou. Cestoval som starým rozheganým taxíkom, lebo chceli, aby som ich navštívil. A svoj dom pokladali za moderný, lebo mali elektrinu – jednu žiarovku, ktorá visela na kábli v hlavnej miestnosti.

Cez deň žiarovku nahradili adaptérom, aby mohli zapnúť žehličku alebo iné elektrické zariadenie. Večer nemohli používať nič iné, lebo potrebovali svetlo žiarovky. V tomto malom dome z nepálených tehál to bol jediný zdroj svetla… v štyroch izbách žilo dvanásť – trinásť ľudí.

Bol som v dvadsiatich šiestich krajinách na celom svete a môžem povedať, že je udivujúce, koľko ľudí žije bez toho, čo my pokladáme za štandard, za čosi obyčajné, čo je pre niekoho v Ouagadougou ozajstný luxus.

Myslím si, že keby to u nás videl priemerný človek, zamyslel by sa nad vlastným životom – a nad životom všeobecne.

Čo sa deje na svete? Prečo je to tak? Čo sa naozaj odohráva?

Ako je možné, že všetci chceme to isté a pokladáme sa za vyvíjajúce sa bytosti… ako je možné, že sedem miliárd vyvíjajúcich sa bytostí nedokáže dosiahnuť to, čo chce – okrem malého percenta z nás?

Aké informácie nám chýbajú? Čo ešte nechápeme?

Toto všetko ma priviedlo k vytvoreniu štyroch základných otázok života.

A čo ma šokuje ešte väčšmi, je, že aj medzi tými piatimi percentami ľudí, ktorí kontrolujú 95 percent svetového bohatstva, prevláda pocit nepokoja a nespokojnosti. Aj tí, ktorí sa podľa všetkého „majú dobre“, nemajú zaručenú úroveň šťastia, akú by sme mohli očakávať.

Spomínam si, ako v knihe Boh odkazuje svetu: Pochopili ste ma úplne zle hovoríš, že keď ani tí príslušníci nášho druhu, ktorí sú na tom najlepšie, nie sú šťastní, je to znamenie, že čosi nie je v poriadku. Je to znamenie, že nám chýbajú nejaké údaje. Že nemáme jasno v tom, prečo sme tu, čo je naším poslaním, a zdá sa, že to, čo sa usilujeme dosiahnuť – jednotlivci i celok – teda radosť a šťastie, ktoré je dedičným právom každého človeka, nám uniká, akoby sa dosiahnuť nedalo, akoby bolo mimo nášho dosahu.

Okrem toho počas pôsobenia v oblasti medicíny som si všimla, že v niekoľkých posledných rokoch mimoriadne stúpol počet duševných porúch, čo nemožno vysvetliť z biologického ani medicínskeho hľadiska. To ešte väčšmi vzbudzuje moje podozrenie, že existuje niečo, čo sme o sebe a o živote celkom nepochopili, a keby sme to pochopili, všetko by sa zmenilo.

Máš pravdu – keď dokonca aj tí, čo sa majú najlepšie, nemajú šťastný a naplnený život, je to jasné znamenie, že niečo neklape.

Je to tak.

„Prepych“, ktorý považujeme za niečo samozrejmé, sa v modernom svete často vníma ako čosi otravné. Je „otravné“ telefonovať na diaľku, jazdiť v hustej premávke, chodiť nakupovať, variť, kým iní by boli neopísateľne šťastní, keby dostali hoci len zvyšky z toho, čo vyhadzujeme medzi odpadky.

V tomto obraze sveta očividne čosi chýba. A je jasné, že situácia okolo nás si zaslúži, aby sme ju ďalej skúmali.

Podmienky okolo nás nemajú nič spoločné s tým, či sme šťastní, alebo nie. Len my si myslíme, že majú. No ukazuje sa, že keď ide o šťastie, nie je dôležité auto v garáži, dom alebo ideálny partner.

Niekedy sa zarazím, keď počujem seba a svojich súčasníkov hovoriť o niečom, čo ťažko znášame. Napríklad jazda po preplnených cestách. Niektorí to neznášajú – vieš si to predstaviť, neznesiteľné podmienky –, keď musia niesť vysávač z prízemia na poschodie, aby raz za týždeň povysávali.

Preto teraz musia mať vysávač na každom podlaží. Jeden na prízemí, druhý na poschodí, a keď majú ešte jedno poschodie, potrebujú ešte jeden – potom nemusíte vláčiť vysávač hore-dolu po schodoch. Božechráň robiť také niečo. Preto teraz v Severnej Amerike aj niekde v Európe (a na iných miestach západného sveta) majú v jednom dome dva, niekedy aj tri vysávače.

Hovorím tomu syndróm vysávača.

Správna diagnóza.

Áno, súhlasím. O našom šťastí nerozhodujú vonkajšie okolnosti života. Podľa môjho názoru sa iba nesprávne domnievame, že tieto okolnosti definujú, kto sme. Z tohto pohľadu platí, že sme zabudli, kto naozaj sme.

To nás vedie k prvej zo štyroch základných otázok života: Kto som?

Myslím si, že väčšina ľudí na svete, vrátane mňa (predtým než som stretla teba), má sklon definovať samého seba na základe takých okolností ako vzdelanie, kariéra, rodina, priatelia, záľuby, majetok, úspechy. V tomto zmysle si mýlime fakt, „kto sme“, s „príbehom svojho života“, a to nie je to isté.

„Príbeh nášho života“ rozpráva o tom, čo sme urobili, o ceste, ktorú sme prešli, ale nevypovedá nič o tom, kto sme. Netýka sa to duchovnej zložky, ktorá – ako som pochopila – je našou najdôležitejšou stránkou.

Šťastie, ktoré pramení zo spojenia s duchovnou zložkou, z môjho pohľadu vysoko prevyšuje všetko, čo môžeme dosiahnuť v hmotnom svete. Inými slovami, „príbeh nášho života“ bez ohľadu na to, aký „dobrý“ môže byť – aj keď patríte medzi tých päť percent najbohatších ľudí na svete –, nikdy nemôžeme porovnávať s pravdou o tom, kto naozaj sme.

Preto si dovolím tvrdiť, že úprimná snaha nájsť odpoveď na otázku, kto som, bez toho, aby sme sa spoliehali na svoj „príbeh“, je za každých okolností prvým krokom k ozajstnému naplneniu.

Dôležité je nielen odpovedať na túto otázku, ale položiť si ju. Chcel by som sa ešte vrátiť k tomu šťastiu s tromi vysávačmi a k tomu, čo som povedal o ľuďoch v Ouagadougou – boli to najšťastnejší ľudia, akých som kedy stretol.

Večer, ktorý som strávil v ich dome – v dome z nepálených tehál, s dierami namiesto okien a s jednou žiarovkou na kábli, kde žilo, ako si spomínam, desať alebo dvanásť ľudí –, pre mňa znamenal odhalenie pravdy. Boli to najšťastnejší ľudia, akých som kedy poznal.

Spievali, tancovali, objímali sa, bozkávali, jedli spolu a ich smiech sa rozliehal všade naokolo. A ja som si pomyslel: Ach, Bože, čo je to, čo títo ľudia poznajú a ja so svojimi dvomi vysávačmi sa toho iba začínam dotýkať? Čo ja nechápem, no pre nich je také jasné?

Samozrejme, jasne si uvedomovali, že osobné šťastie vôbec nesúvisí s tým, čo vlastnia, ani s ničím hmotným v živote. Súviselo s nehmotnými záležitosťami, s nefyzickými stránkami ich života, ktoré by som medziiným charakterizoval ako láska. Obyčajná láska. Panovala medzi nimi ohromná láska, uvedomovali si, že sú časťou toho jedného malého celku, toho istého kmeňa, toho istého príbehu. A táto jednota, či absencia samoty, im prinášala pocit stability, pokoja a trvalého šťastia.

Preto keď si úprimne položíme tú prvú otázku, kto som, a potom hľadáme odpoveď, je dôležité nespoliehať sa iba na rozum, ale nájsť riešenie, ktoré dá zmysel našej duši. Táto odpoveď by mala rozhodnúť o tom, čo si vyberiem za svoju podstatu, nie o tom, čo si pod ňou predstavujem.

Pre čo sa rozhodnem ja, je individualizácia božstva, vlna v Božom oceáne. Rozhodujem sa byť jeden so všetkým, osobne stotožnený s každým, koho v živote stretnem. Rozhodujem sa nebyť osamotený.

Table of Contents

ÚVOD

1. ČASŤ Nový rozhovor o zdraví, šťastí a duchovnosti

Základná otázka Kto sme naozaj?