S. K. Tremayne

THE FIRE CHILD

Copyright © S. K. Tremayne 2016

Translation © 2018 by Tamara Chovanová

Poetry translation © 2018 by Jana Kantorová-Báliková

Photo © Shutterstock & Arcangel

Cover design: www: designstudioe. com

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5893-8

POZNÁMKA AUTORA

Morvellanská baňa je fikcia. Založená je však na fascinujúcich historických baniach roztrúsených pozdĺž skalnatých útesov západného Penwithu v Cornwalle. Najmä cínové a medené bane v Botallacku, Geevore a Levante výrazne poslúžili ako zdroj inšpirácie.

Cín sa v Cornwalle ťaží už možno štyritisíc rokov. Keď som mal desať rokov, moja starká z maminej strany Annie Joryová pracovala ako „banícke dievča“ – rozbíjala skaly kladivom – v baniach v St. Agnes v severnom Cornwalle.

Touto knihou som chcel vzdať hold svojim cornwallským predkom – farmárom, rybárom, pašerákom a baníkom.

Venujem Danielle

POĎAKOVANIE

Chcel by som sa ako vždy poďakovať Eugenie Furnissovej, Jane Johnsonovej, Sarah Hodgsonovej, Kate Eltonovej a Anne O’Brienovej za pochopenie a múdre redaktorské rady. Vďaka patrí aj Sophie Hannahovej.

Fotografie zo scenérie historického Cornwallu zhotovil cornwallský fotograf John Charles Burrow (1852 – 1914). Datujú sa do deväťdesiatych rokov devätnásteho storočia, keď si Burrowa najali majitelia štyroch najhlbších cornwallských baní – Dolcoathu, East Poolu, Cook’s Kitchen a Blue Hills –, aby zachytil život pod zemou.

Originály fotografií sú dnes uložené v Národnom cornwallskom múzeu v Trure v Anglicku.

178 dní do Vianoc

Ráno

Tunely vedú popod more. Nevedela som sa tej myšlienky zbaviť. Tunely vedú popod more. Možno viac ako kilometer. Stála som v starej jedálni svojho nového obrovského domu a pozerala som sa z okna na čierne obrysy šachtovej budovy a strojovne Morvellanskej bane. Za nimi, ďalej na sever, sa rozprestierali útesy Penwithu a Atlantický oceán.

Dokonca aj v takýto bezoblačný júnový deň vyzerali morvellanské zrúcaniny pochmúrne, takmer vyčítavo. Akoby mi chceli niečo povedať, no nemôžu to vyrieknuť. Ich mlčanie však bolo výrečné. Hučal iba rozbúrený Atlantik, mohutné vlny sa s dunením rozbíjali nad tunelmi.

„Rachel?“

Obrátila som sa. Môj čerstvý novomanžel stál vo dverách v oslepujúco bielej košeli a v bezchybnom obleku takmer takom tmavom ako jeho vlasy. Víkendové strnisko bolo preč.

„Všade som ťa hľadal, zlatko.“

„Prepáč, iba som sa tu potulovala. Objavovala som zákutia tvojho neskutočného domu.“

„Nášho domu, zlatko. Nášho.“

Usmial sa, podišiel bližšie, pobozkali sme sa. Obyčajný ranný bozk pred odchodom do práce, nemalo to pokračovať, no aj tak ma vzrušoval. Aj tak mi dával desivý a zároveň skvelý pocit, že niekto má nado mnou moc a ja sa jej z nejakého dôvodu rada poddávam.

David ma chytil za ruku. „Tvoj prvý víkend v Carnhallowe!“

„Mhm.“

„Povedz mi, chcem vedieť, ako sa cítiš. Viem, tá odľahlosť a predstava, čo všetko tu treba urobiť, musia byť pre teba ťažké. Pochopím, ak si si nie istá.“

Zdvihla som mu ruku, pobozkala som ju. „Neistota? Neblázni. Páči sa mi tu. Zbožňujem teba aj tento dom. Všetko tu zbožňujem – povinnosti, ktoré ma čakajú, Jamieho, všetko. Sme tu pred všetkým ukrytí, zbožňujem, zbožňujem, zbožňujem to.“ Pozerala som mu do sivozelených očí, ani som nežmurkla. „David, nikdy som nebola šťastnejšia. Nikdy v živote. Mám pocit, akoby som našla miesto, kam patrím, s mužom, ku ktorému patrím.“

Znelo to nadšene. Čo sa stalo s tou zarytou feministkou, za ktorú sa Rachel Dalyová kedysi vyhlasovala? Kam sa podela? Moje kamarátky by si zrejme ťukali na čelo. Pred pol rokom by som si aj ja ťukala na čelo nad dievčaťom, ktoré sa vzdá slobody, práce a vzrušujúceho života v Londýne, aby sa vydalo za staršieho, bohatšieho, o pol hlavy vyššieho vdovca. Keď som o svojich plánoch hovorila Jessice, jednej z mojich najlepších priateliek, iba sa potmehúdsky zasmiala. Ach, drahá, veď ty si berieš za manžela klišé!

Na pár okamihov to zabolelo. No po chvíli som si uvedomila, že na tom, čo si myslia moje priateľky, nezáleží, pretože ony zostali v Londýne, každý deň sa tlačia v metre ako sardinky cestou do bezútešných kancelárií, kde strávia celý deň, len aby každý mesiac tak-tak splatili svoje hypotéky. Visia na živote v Londýne ako horolezci nalepení na skalu. Ja som už na ničom nemusela lipnúť. Vzdialila som sa od toho života, som s novým manželom, jeho synom a jeho matkou na samom konci Anglicka v západnom Cornwalle. Ako som pomaly zisťovala, kraj tu pôsobil zvláštne, kamenisto. Po daždi sa všade leskne tvrdá žula, rieky tečú cez lesy utajené ako tajomstvá, obrovské útesy skrývajú nádherné úkryty a údolia s vresoviskami sú útočiskom pre rozprávkové domy ako Carnhallow.

Dokonca sa mi páčilo aj meno tohto domu – Carnhallow. Zasnívala som sa, zložila som si hlavu na Davidovo plece.

Akoby sme sa chystali tancovať.

Vtom mu zazvonil mobil a čaro sa vytratilo. Vybral mobil z vrecka, pozrel na displej, potom mi nadvihol bradu, znova ma pobozkal, prijal hovor a odišiel.

Kedysi by sa mi také gesto zdalo povýšenecké. Teraz akurát chcem sex. Pri Davidovi stále túžim po sexe. Chcela som ho vo chvíli, ako mi v jednej galérii môj priateľ Oliver povedal:

„S niekým ťa zoznámim, myslím, že si budete rozumieť.“ Obrátila som sa a stál tam, o desať rokov starší, o pol hlavy vyšší. Chcela som ho na našom prvom rande o tri dni neskôr, aj keď ma pozval na prvý drink, aj keď mi povedal ten skvele načasovaný vtip, hoci očividne flirtoval. Chcela som ho, keď sme sa rozprávali o daždivom marcovom počasí, on si odpil šampanského a povedal: „Ale tam, kde seržant Marec bojuje, kapitán Apríl založí základňu a generál Jún tam príde so svojimi milenkami,“ a chcela som viac než sex, keď mi rozprával o svojom dome, jeho histórii a keď mi ukázal fotku svojho krásneho synčeka.

To bol jeden z okamihov, ktoré ma zlomili. Vtedy som totiž pochopila, ako sa David líši od všetkých mužov, ktorých som dovtedy stretla – a ako sa líši odo mňa. Bola som len dievča z nájomného domu, ktoré sa rado utiekalo pred realitou do čítania. Dievča, ktoré nemalo rado chladiarenské boxy v supermarketoch, lebo jej pripomínali časy, keď si mama nemohla dovoliť zaplatiť kúrenie.

A potom prišiel David.

Sedeli sme v podniku v Soho. Boli sme opití, nechýbalo veľa, aby sme sa pobozkali. Znova mi ukázal fotku toho čarovného chlapca. Neviem prečo, no hneď som vedela, že chcem mať takého syna. Mal neobyčajne modré oči a tmavé vlasy po príťažlivom otcovi.

Požiadala som Davida, aby mi porozprával o svojom dome, o Jamiem, o histórii svojej rodiny.

Usmial sa.

„Carnhallow obkolesuje les, volá sa Dámsky les. Ťahá sa až k vresoviskám v carnhallowskom údolí.“

„Skvelé, zbožňujem lesy.“

„V Dámskom lese rastie jarabina, no vyskytnú sa aj jasene, liesky a duby. Tie lesy historicky siahajú až do čias normandských nájazdov, možno sa o nich dočítať už v anglosaských listinách a od tých čias sú evidované až dodnes. To znamená, že jarabiny v údolí Carnhallow majú tisíc rokov.“

„Prečo tomu celkom nerozumiem?“

„Vieš, čo znamená moje priezvisko? Vieš, čo znamená v kornčine Kerthen?“

Pokrútila som hlavou, nechcela som sa rozptyľovať jeho úsmevom, šampanským, fotkami chlapca, domom, všetkým.

„Možno ťa to prekvapí, David, ale v škole sme sa kornčinu neučili.“

Zasmial sa. „Kerthen znamená jarabina. Čiže Kerthenovci žili v Carnhallowe medzi jarabinami, od ktorých si požičali svoje meno už pred tisíc rokmi. Ešte šampanské?“

Naklonil sa, aby mi nalial, a vtedy ma prvý raz pobozkal. O desať minút sme nasadli do taxíka. To úplne stačilo. Nemusel ma veľmi presviedčať.

Spomienky sa mi rozplývali, znova som sa ocitla v prítomnosti a David zamračene ukončil telefonát.

„Prepáč, ale naozaj budem musieť ísť. Nemôžem zmeškať ten let o jednej – už teraz sú všetci v panike.“

„Očividne si nenahraditeľný.“

„Myslím, že nijaký právnik, ktorý robí obchodné právo, nie je nenahraditeľný. Čelisti sú dôležitejší.“ Usmial sa. „Ale obchodné právo je šialene nadhodnotené. Čo budeš dnes robiť?“

„Asi to tu budem ďalej skúmať. Skôr než sa čohokoľvek dotknem, musím si osvojiť základy. Veď ani neviem, koľko je v tomto dome spální.“

„Osemnásť,“ odpovedal. Vzápätí sa zamračil. „Tuším.“

„David! Počúvaš sa vôbec? Preboha, ty nevieš, koľko spální máte v dome?“

„Vyskúšame ich všetky, uvidíš. Sľubujem.“ Vyhrnul si rukáv na košeli, pozrel na strieborné hodinky. „Ak chceš urobiť poriadny výskum, Ninine knihy sú v žltom salóniku. Aspoň tie, čo používala pri obnovovaní domu.“

Pri počutí toho mena to trochu zabolelo, ale nedala som nič najavo.

Nina Kerthenová, rodená Valéryová. Davidova prvá žena. Veľa som o nej nevedela. Videla som zopár fotiek, vedela som, že bola blondínka, mladá, krásna nóbl Parížanka. Vedela som, že zomrela pri nehode v Morvellanskej bani pred osemnástimi mesiacmi. Vedela som, že jej manžel a najmä jej syn – môj novučičký osemročný nevlastný syn Jamie – stále smútia, aj keď sa to usilujú nedávať najavo.

A bolo mi úplne jasné, že moja úloha v Carnhallowe je zachrániť, čo len budem môcť – tým, že budem skvelou nevlastnou matkou veľmi smutnému, čarovnému chlapčekovi.

„Pozriem sa na tie knihy,“ odvetila som nadšene. „Možno dostanem nejaký nápad. Bež už, nech nezmeškáš let.“

Zvrtol sa, aby ma posledný raz pobozkal, no ja som ustúpila.

„Nie! Choď už. Ešte raz ma pobozkáš a skončíme v štrnástej spálni. A zrazu bude šesť hodín večer.“

Neklamala som. David sa šibalsky, neodolateľne zasmial.

„Večer ti zavolám cez skype a uvidíme sa v piatok.“

Odišiel. Na konci dlhej chodby buchli dvere, počula som vrčanie jeho mercedesa. A zrazu zostalo ticho. Nevšedné letné ticho Carnhallowu so vzdialeným šumením mora.

Vytiahla som smartfón, otvorila som poznámkový blok. Pokračovať v Nininom reštaurovaní obrovského domu nebude jednoduché. Našťastie som si vedela pomôcť, mala som umelecké nadanie. Vyštudovala som fotografiu na Goldsmiths College. Ukázalo sa, že som študovala zbytočne – promovala som v čase, keď sa z fotografovania nedalo vyžiť. Namiesto toho som išla učiť fotografovať deti, z ktorých sa nikdy nestanú fotografi.

Asi ďalší z dôvodov, prečo mi neprekážalo, že sa vzdám londýnskeho života. Pocit zbytočnosti mi začal liezť na nervy. Už ma ani nebavilo fotiť. Iba som sa vozila každý deň autobusom v daždi do preplneného bytu v Shoreditchi, kde som bývala s niekoľkými dievčatami, aj to som si ledva mohla dovoliť.

A teraz, keď som už nemala nijakú prácu – aká irónia –, mohla som využiť umelecké nadanie. Nech už bolo akékoľvek…

Vyzbrojená smartfónom som začala bádanie. Potrebovala som si vytvoriť celkovú mentálnu mapu Carnhallowu. Bola som tu už týždeň, no väčšinu času som strávila v spálni, kuchyni alebo na pláži, kde som si užívala nádherné letné počasie. Časť mojich vecí ešte vždy ležala v škatuliach. Dokonca aj kufor z našej nehanebne hedonistickej svadobnej cesty zostal nevybalený. Boli sme na nenormálne drahom výlete v Benátkach, kde mi David kúpil svoje obľúbené martini v bare Harry’s pri Námestí svätého Marka. Džin nám naliali do ľadovo vychladeného poldecáka a iba „jemne priotrávili vermútom“, ako rád hovoril. Páči sa mi, ako sa David niekedy vyjadruje.

No to je už minulosť – a Carnhallow je moja budúcnosť. Zamierila som na juh odhodlane ako prieskumník na ceste na južný pól, prechádzala som cez halu, skúmala som nábytok a výzdobu, všetko som si zaznamenávala do poznámok v smartfóne. Steny boli obložené drevom, vyzdobené ornamentmi, dekorované rytinami cínových a medených baní, ktoré Kerthenovci kedysi vlastnili. Boli tam vyryté štôlne a tunely morvellanskej a botallackej bane, šachty a náplavy z Wheal Chance a Wheal Rose. Tu a tam starodávne snímky baní v časoch najväčšieho rozkvetu. Smutný pohľad na zabudnutú prácu, na premrznutých mužov vo vestách, ako tlačia fúriky, na dymiace komíny pozdĺž mora.

Na konci chodby veľké dvojkrídlové dvere. Vedela som, čo je za nimi. Otvorila som a vstúpila som do žltého salóna. Rozhliadla som sa naokolo a ovládol ma pocit bezmocnosti a tichej závisti.

Táto zreštaurovaná miestnosť s vitrážovými oknami a rozprávkovým výhľadom na zelené trávniky plné kvetov je totiž tá najkrajšia v celom dome – a teda aj najodstrašujúcejšia.

Musím sa postarať, aby aj zvyšok Carnhallowu bol taký pôsobivý ako táto izba. Nebude to jednoduché, lebo Nina mala výborný vkus. No krása žltého salóna iba ukazovala potenciál, ktorý v sebe skrýval Carnhallow. Ak sa mi podarí napodobniť Ninin vkus, Carnhallow bude úžasné miesto. A bude aj moje. Ohromujúca predstava! Až mi z nej behali zimomriavky po chrbte. A bola som úprimne šťastná – v smartfóne som mala nejaké poznámky o žltom salóne, no akurát prezrádzali moju neznalosť. Zapísala som si, že „na stole je modré prasa“, „v miestnosti sú pohrebné urny z 18. storočia“ a „mamelucké meče“. K tomu „balíček kariet Davidovho otca“, „backgammon“, „mosadzná šperkovnica vykladaná korytnačinou“.

Čo s tým? Ako mám začať? Už som prelistovala Ninine knihy. Boli plné múdrych, no nejasných rád o georgiánskom nábytku a viktoriánskom striebre, plné očarujúcich, no nepochopiteľných výrazov ako kamenné nárožie, ružovkasté tapety, starožitné stojany.

Všetko znelo exoticky, nepredstaviteľne luxusne. Vyrastala som v preplnenom malom nájomnom byte. Najdrahšia vec, ktorú sme vlastnili, bol obrovský televízor – aj ten bol zrejme ukradnutý. Teraz idem podľa všetkého míňať tisícky na „strieborné misky zo stuartovskej éry“ a naplním ich „ružovou vodou“.

Zasnená som prešla – úzkostlivo a zároveň nadšene – do rohu miestnosti k malému lesklému drevenému stolíku. Thajská upratovačka Cassie naň položila striebornú vázu, pravidelne do nej dáva čerstvé ľalie a ruže. No čosi mi na nej nesedí. Možno je to ideálne miesto, kde začať. To stačí. Treba ísť krôčik za krôčikom.

Odložila som smartfón, opatrne som posunula vázu do stredu stolíka. Ani to nebolo ono. Možno by to lepšie ukázalo, keby bola vľavo? Dobrý fotograf nikdy neumiestni objekt rovno do stredu záberu.

Desať minút som sa pokúšala nájsť váze najlepšie miesto. Predstavovala som si, ako za mnou stojí Nina Kerthenová a zdvorilo, no zhrozene krúti hlavou. A opäť som si neverila. Nina Kerthenová by to určite zvládla lepšie. Urobila by to dokonale. Blond vlasy by jej padali do prižmúrených modrých očí, no ona by sa aj tak sústredila na svoj cieľ.

Vtedy som sa vzdala a s povzdychom som sa zahľadela na stôl. V nalakovanom tisovom dreve sa odrážala moja tvár. Cez stred stola sa ťahala puklina, rozdeľovala mi tvár na dve polovice. To sedelo.

Ľudia mi hovorili, že som krásna, no necítila som sa tak. Ako by som sa mohla cítiť pekná? Ryšavé vlasy, pehy, bledá keltská pokožka, ktorá sa nikdy neopáli… Cítila som sa skôr ako pokazený – alebo skôr puknutý – tovar. Nech som sa akokoľvek snažila, krásu som nevidela. Na to, že som mala tridsať, pri očiach som mala bohaté vejáriky vrások.

Na šiji som pocítila osviežujúci vánok. Cez otvorené okno prinášal vôňu carnhallowských záhrad a ihneď rozptýlil moje hlúpe myšlienky a pripomenul mi výhru. Nie. Nie som pokazený tovar, a to pochybovanie o samej sebe už musí prestať. Som Rachel Dalyová a zvládla som už aj ťažšie úlohy než vybrať správnu tapetu alebo pochopiť, čo je to postament.

Sedemdesiatosem spální počká a západné krídlo takisto. Potrebovala som sa nadýchať čerstvého vzduchu. Nahmatala som smartfón, zamierila som k východným dverám, čakali ma za nimi hrejivé lúče slnka, ktoré mi okamžite zaliali tvár, a pohľad na zázračné južné záhrady.

Carnhallowské záhrady boli vraj to jediné, čo Richarda Kerthena, Davidovho otca, držalo pri živote, kým v hazarde premárnil posledné zvyšky majetku Kerthenovcov a privolal si infarkt. A Nina podľa všetkého nikdy nevenovala priveľa pozornosti záhradám. Tu bude moje vlastníctvo menej poškvrnené. Mohla som si naplno vychutnať čerstvo pokosenú trávu zatienenú cornwallskými brestmi a kvetinové záhony plné letných farieb. Nádherné hlboké lesy, ktoré obkolesovali a strážili Carnhallow ako šperkovnicu ukrytú v tŕní, si môžem ihneď obľúbiť ako vlastné.

„Zdravím.“

Prekvapene som sa obrátila. Stála pri mne Juliet Kerthenová, Davidova matka. Vzdorovito žila sama v prerobenom sebestačnom byte, zastrčenom v rohu inak chátrajúceho, nezrekonštruovaného západného krídla. Juliet mala prvé príznaky alzheimera, no ako David hovoril, „zatiaľ to s noblesou odmieta“.

„Dnes je krásny deň,“ vzdychla.

„Nádherný, však? Súhlasím.“

S Juliet som sa párkrát stretla a hneď som si ju obľúbila. Je stále plná života. Neviem, či ma aj ona má rada. Bola som nesmelá, ďalej som nezašla, nezaklopala som jej na dvere s čučoriedkovo-jablkovým koláčom na tácke a nepokúšala som sa s ňou spriateliť. Juliet Kerthenová je možno stará, krehká, no aj tak mám pred ňou rešpekt. Modrooká dcéra lorda Carlyona, potomka ďalšej starodávnej cornwallskej rodiny. Hneď si pri nej pripomeniem, že som dievča z robotníckej triedy z Plumsteadu. Môj koláč by sa jej zrejme zdal ordinárny.

No bola úžasne priateľská – chyba bude vo mne.

Juliet si zakryla oči pred slnečnými lúčmi. „David vždy hovorí, že život je ako bezchybný letný deň v Anglicku. Je nádherný preto, lebo je prchavý a vzácny.“

„Áno, to znie úplne, akoby to povedal David.“

„Tak ako sa tu udomácňujete, dievčatko?“

„Dobre. Naozaj, je mi tu veľmi príjemne.“

„Skutočne?“ Prižmúrila oči, premerala si ma, no mala som pocit, že v dobrom. Opätovala som jej pohľad. Bola oblečená ako staršia žena, no pôsobila veľmi upravene. Tie šaty museli mať aspoň tridsať rokov, kašmírový hnedý sveter, praktické a očividne drahé topánky, zrejme ručne vyrobené v Trure pred štyridsiatimi rokmi – teraz jej ich poctivo leští Cassie, keď každý deň chodí kontrolovať, či stará pani ešte žije.

„Nezdá sa vám až priveľmi impozantný?“

„Vôbec! Teda, trochu, ale…“

Juliet ma povzbudila láskavým úsmevom. „Nič si z toho nerobte. Pamätám sa, ako ma sem prvý raz priviedol Richard. Hotové utrpenie! Najmä posledná časť cesty po desivých úzkych cestách cez vresoviská zo St. Ives. Richard bol na tú odľahlosť hrdý. Myslel si, že to domu dodáva tajuplnosť. Dáte si čaj? Mám výborný Pu-Erh. Už ma nebaví piť čaj sama. Ale mám aj džin. Neviem si vybrať.“

„Čaj si dám rada, ďakujem.“

Kráčala som za ňou cez západné krídlo do severnej časti domu. Slnko sa v diaľke odrážalo od hladiny mora, naskytol sa mi výhľad na bane na vrchu útesu. Celou cestou som mlela o dome, pokúšala som sa uistiť Juliet – možno aj seba –, že srším optimizmom.

„Najviac ma fascinuje, aký je ukrytý. Schúlený v chutnom malom údolí, kde niet úniku pred slnkom. A pritom je to len pár kilometrov od bezútešných vresovísk.“

Obrátila sa, prikývla. „Máte pravdu. Aj keď druhá strana domu je úplne iná. Je to šikovne vymyslené. Podľa Richarda je to dôkazom, že legenda je skutočná. Tak hovorieval.“

Zamračila som sa. „Prosím?“

„Druhá strana Carnhallowu je orientovaná na sever, smerom k baniam a útesom.“

Nechápavo som pokrútila hlavou.

„David vám nepovedal o tej legende?“ spýtala sa ma.

„Nie. Teda, aspoň si nespomínam. Rozprával mi veľa príbehov. O jarabinách, o zlom Jagovi Kerthenovi…“ Nechcela som povedať: Tuším sme sa na prvom rande tak opili šampanským a potom sme mali taký úžasný sex, že polovicu z toho, čo mi hovoril, som zabudla. Ľahko možné…

Juliet sa obrátila k tmavým obrysom baní. „Tak teda, poviem vám tú legendu. Hovorí sa, že Kerthenovci mali nebezpečný dar, šiesty zmysel, alebo boli čosi ako jasnovidci, pretože sa im vždy podarilo naraziť na cín a meď, zatiaľ čo iní špekulanti skrachovali. Existuje cornwallský výraz na tento dar: tus-tanyow. Znamená to človek ohňa, človek svetla.“ Bezstarostne sa usmiala. „Môžete si vypočuť miestnych ľudí, ako o tom rozprávajú v Tinners’ – v príjemnej krčmičke v Zennore. Musíte ta raz zájsť, ale dajte si pozor na koláč s rybími hlavami. Tak teda Richard rád rozprával tú legendu. Pretože Kerthenovci si postavili dom tu, na území bývalého kláštora, a dom bol obrátený k morvellanskej bani, ale to bolo pred pár storočiami, až potom v Morvellane objavili cín. Takže ak ste ľahko ovplyvniteľná, znamená to, že legenda je pravdivá. Akoby Kerthenovci vedeli, že tam nájdu cín. Viem, poďme ďalej a dajme si trochu Pu-Erh s džinom, možno sa to spolu hodí.“

Rezko kráčala okolo severozápadného rohu Carnhallowu. Šla som za ňou, tešilo ma, že je taká priateľská, a dobre mi padlo rozptýlenie. Jej rozprávanie ma totiž znepokojilo, no ťažko by som vedela vysvetliť prečo.

Koniec koncov bola to len legenda o histórii rodiny, ktorá zarobila toľko peňazí na chlapcoch, ktorých posielala dolu do tých starých baní, kde tunely vedú hlboko popod more.

Table of Contents

POZNÁMKA AUTORA

POĎAKOVANIE

178 dní do Vianoc