JO NESBØ

Macbeth

Přeložila Jana Jašová

First published as MACBETH by Hogarth

Copyright © Jo Nesbø 2018

English translation copyright © Don Bartlett 2018

Translation © Jana Jašová, 2018

ISBN 978-80-7252-736-6

Dějství první

1

Tmou se k mihotavým světlům přístavu z oblohy snášela třpytivá kapka deště. Poryvy chladného severozápadního větru ji nesly přes žíznivé říční koryto, které půlilo město podélně a křižovalo se s vysloužilou železniční tratí, jež ho přetínala našíř. Vzniklo tím kvarteto čtvrtí očíslovaných po směru hodinových ručiček. Žádné jiné názvy nedostaly, přinejmenším ne takové, jaké by si jejich obyvatelé pamatovali. A pokud by se zatoulali dál od domova a někdo se zajímal, odkud pocházejí, nejspíš by zjistil, že si nevybavují ani jméno svého rodiště.

Kapka se změnila z třpytivé v šedou, jak pronikala nánosem sazí a jedů ulpívajícím na onom velkém městě jako trvalá mlžná poklice navzdory tomu, že zdejší továrny v posledních letech jedna po druhé zkrachovaly. Navzdory tomu, že lidé bez práce už si ani nemohli dovolit dříví do kamen. A navzdory vrtošivému, zato prudkému větru a ustavičnému dešti, o němž jisté hlasy tvrdily, že se z nebe začal nepřetržitě valit poté, co před téměř třiceti lety skoncoval s druhou světovou válkou dvojí výbuch atomové bomby. Jinými slovy někdy tou dobou, kdy tu byl nejvyšším policejním komisařem jmenován Kenneth.

Vrchní komisař Kenneth vládl městu ze své kanceláře v nejvyšším patře policejního ředitelství železnou pěstí skoro tři desetiletí bez ohledu na to, kdo tu byl zrovna starostou a jakou politiku právě prosazoval či pošlapával, popřípadě co si přáli potentáti z hlavního města Kapitolu. Druhé nejlidnatější sídlo a dřívější nejvýznamnější průmyslové centrum země tím pádem zabředlo do močálu korupce, bankrotů, zločinnosti a zmatků. Před půl rokem se však vrchní komisař Kenneth na svém letním sídle zničehonic skácel ze židle a za tři neděle bylo po něm. Pohřeb uhradilo město na základě výnosu, který dávno předtím čistě náhodou inicioval sám mocný náčelník. Po smutečním obřadu hodném diktátora vybrali starosta a městští radní nového vrchního policejního komisaře Duncana – potomka vlivného církevního činitele, muže s přímým čelem, dosud velícího metropolitnímu Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu. Uplatnili tak překvapivé rozhodnutí, jelikož nepatřil ke staré škole pragmatických policajtů, nýbrž k nastupující generaci vzdělaných policistů podporujících reformy, transparentnost, modernizaci a nesmiřitelný boj s korupčníky, což se o většině zdejších komunálních politiků tvrdit nedalo – ti v prvé řadě prahli po rychlém obohacení.

Naděje obyvatel, že se konečně našel čestný, důstojný a prozřetelný vrchní komisař, jenž vytáhne jejich město z bahna, podpořilo rovněž Duncanovo rozhodnutí nahradit starou gardu ve vedení policie podřízenými, které osobně vybral. Mladými neposkvrněnými idealisty toužícími proměnit tuhle bídnou končinu v přijatelnější místo k životu.

Vítr hnal kapku přes Obvod 4 – Západ a nejvyšší bod města, vysílací věž na vrcholku budovy rozhlasu, odkud právě osamělý, morálně pobouřený hlas Walta Kita s dokonalou dikcí vyslovoval přesvědčení, že konečně přichází zdejší spasitel. Za života bývalého vrchního komisaře byl Kite jediným místním občanem, který v sobě našel odvahu Kennetha otevřeně kritizovat a obviňovat ho ze zločinů, jichž se policejní šéf opakovaně dopouštěl. Dnes večer promlouval reportér do éteru o tom, jak se městská rada pokouší dobýt zpět pravomoci, jež si předtím pod Kennethovou taktovkou přisvojily místní pořádkové síly. Paradoxně to znamenalo, že jeho nástupce, kovaný demokrat Duncan, bude muset překračovat klacky reforem, které mu pod nohy naházeli sami představitelé radnice. Kite jedním dechem dodal, že v nadcházejících městských volbách „se odehraje souboj Tourtell – stávající hlava města a zároveň nejvypasenější starosta ve státě – versus nikdo, protože kdo by se taky chtěl protivit chlápkovi s hroší kůží vypolstrovanou žoviálností a údajně bezúhonnou morálkou, od které se s přehledem odrazí sebemenší kritická připomínka, nemám pravdu, vážení posluchači?“.

V Obvodě 4 – Východ minula kapka Obelisk, dvacetipatrový prosklený hotel s obrovskou hernou, jenž se jako vytrčený světelný ukazovák zvedal nad usmolenými čtyřpodlažními činžáky modelujícími zbytek tváře města. Mnohým jeho obyvatelům připadalo jako výsměch osudu, že čím horší tu vládne nezaměstnanost a čím viditelněji upadá průmyslová výroba, tím horlivěji prohrávají místní ve dvou zdejších kasinech peníze, které vlastně ani neměli mít.

„Tohle město přestalo dávat a začalo brát,“ rozčiloval se právě reportér ve studiu. „Nejprve jsme se vzdali průmyslu a pak i železnice, aby se odtud už nikdo nedostal. Začali jsme prodávat občanům drogy za přepážkami, kde si svého času kupovali jízdenky na vlak, abychom je mohli okrádat pohodlněji. Nikdy bych nevěřil, že mi budou tolik scházet nabubřelí průmyslníci ždímající dělníky hlava nehlava, jenže ti aspoň působili v počestných oborech. Nikoli v té v nesvaté trojici výhradních branží, v nichž se tu dá ještě dneska zbohatnout, tedy v hernách, drogách a politikaření.“

V Obvodě 3 hnal vítr kapku nad budovou policejního ředitelství, kasinem Inverness a ulicemi, z nichž svými poryvy vyštval většinu obyvatel mezi čtyři aspoň trochu teplé stěny, ačkoli i teď jich pár spěchalo tmou: po něčem pásli, před něčím unikali. Bičoval nádraží, kam už žádné vlaky nepřijížděly ani se z něj nevypravovaly – přebývali tu pouze dealeři a duchové. Duchové těch, kdo tohle město kdysi postavili s vírou v sebe sama, v pracovní kázeň, v Boha a všemocnou techniku. Dealeři, kteří dnem i nocí nabízeli fet – jízdenku do přestupní stanice Nebe s konečnou v Pekle. V Obvodě 2 kvílela meluzína v komínech dvou největších, nedávno opuštěných továren Graven a Estex. V obou se ještě před časem tavily kovové slitiny, jenže z čeho, to nedokázali s určitostí poznat ani zaměstnanci sléváren. Jisté bylo jedině to, že Korejci teď začali tutéž slitinu vyrábět a nabízet daleko laciněji. Snad všudypřítomnou atmosféru úpadku zapříčinilo zdejší klima, snad zdejší provozy dostaly na kolena megalomanské záměry, anebo za všechno mohla skálopevná jistota, že hutě tak jako tak postihne bankrot a zmar. Každopádně tady ty vylidněné továrny podle Kita stály „jako vydrancované katedrály kapitalismu ve městě odpadlíků a bezvěrců“.

Kapka mířila dál na jihovýchod: ulicemi s rozbitými kandelábry, kde se k oprýskaným zdem tiskli zlodějíčci v marné snaze schovat se před neutuchajícím deštěm, zatímco jejich kavky chvátaly za světlem a do bezpečí. Kite se nedávno v rozhovoru optal novopečeného vrchního policejního komisaře Duncana, proč je v jejich městě riziko okradení šestkrát vyšší než v Kapitolu. Policista kontroval, že konečně po čase dostal otázku, na kterou se mu lehce odpovídá: protože nezaměstnanost je tu šestkrát vyšší, počet narkomanů dokonce desetinásobný.

V přístavu se vršily posprejované kontejnery a na vodě se pohupovaly otřískané nákladní lodě, jejichž kapitáni zrovna v nenápadných koutech předávali úředníkům z doků hnědé obálky, aby si zajistili rychlejší odbavení i lepší místa k zakotvení. Rejdařské společnosti si ony sumy zanášely do daní jako „drobné výdaje“ a zapřísahaly se, že už jaktěživo nevezmou zakázku, která by je do tohohle přístavu znovu zavála.

Jedním takovým plavidlem byla i sovětská loď Leningrad, z jejíhož trupu déšť vymýval tolik rzi, až to budilo dojem, jako by kýl do vody krvácel.

Kapka mezitím pročísla kužel světla jedné z lamp na střeše připosražené dřevostavby, která tu sloužila jako skladiště s kancelářemi a donedávna taky jako boxerský klub. Minula její oprýskanou stěnu i kýl rezavějící socialistické kocábky, až přistála na kovovém býčím rohu, jakým se chlubívali vikingové. Po něm stekla na motorkářskou helmu, z níž ten roh trčel, a po její zadní části se svezla až na koženou bundu, která měla na lopatkách ražbu v rockerském švabachu: NORŠTÍ JEZDCI. Odtud protekla až k sedadlu červené motorky Indian Chief a nakonec do paprsků pomalu se otáčejícího zadního kola. Když se z nich při další otáčce uvolnila, přestala být dešťovou kapkou a stala se součástí vod města. Jeho špíny.

Za první motorkou si to hasilo ještě jedenáct dalších. Projeli pod lampou vedle neosvětleného skladiště.

Světlo lampy dopadalo přízemním oknem do přístavní kanceláře, na ruku opřenou o vylepený inzerát GLAMIS HLEDÁ POMOCNÍKA DO LODNÍ KUCHYNĚ. Prsty měla dlouhé a štíhlé, jako by patřila klavíristovi, a nehty pečlivě upravené. Tvář jejího majitele se však nadále halila do stínu, a tak nebyly vidět pronikavé modré oči, urputná brada, uzounké rty šetřílka ani průbojný nos o velikosti zobanu. Pouze jizva, táhnoucí se nakoso od brady k čelu, zářila v místnosti jako létavice.

„Jsou tady,“ ozval se inspektor Duff a zadoufal, že muži z protidrogového neuslyší bezděčné zachvění v jeho hlase. Předpokládal, že Norští jezdci pošlou pro ty drogy tři nebo čtyři chlapy. Nanejvýš pět. Jenže v procesí, které se zvolna nořilo z mlhy, napočítal hned dvanáct motorek. Na dvou posledních trůnili i spolujezdci. Celkem čtrnáct maníků proti jeho devíti. A navíc se dalo počítat s tím, že tlupa přijede ozbrojená. Po zuby ozbrojená. A přesto se mu hlas nezachvěl z prostého pohledu na přijíždějící přesilu. Detektivovi se totiž právě splnilo jeho nejvroucnější přání: konvoj motorkářů vedl on. Konečně ho má na dostřel.

Ten zmetek se sice už celé měsíce neukázal, ale jen on měl ve městě takovou helmu a pouze on se pyšnil červenou motorkou Indian Chief. Šuškalo se, že je to jeden z těch padesáti motocyklů, které nechala v roce 1955 v naprostém utajení vyrobit newyorská policie. Zahnuté ocelové pouzdro přivařené k jejímu boku zářilo jako plát brnění.

Sweno.

Tvrdilo se o něm, že je po smrti nebo že pláchl ze země, že si změnil totožnost, ostříhal si plavé copy seveřana a teď si medí kdesi na argentinské terase, kde celý vysmátý přichází do let a pokuřuje k tomu cigárka tenká jako tužtičky.

Jenže najednou stál před ním. Vůdce gangu a vrah nejednoho muže v uniformě, grázl, který se svým pobočníkem Norské jezdce na sklonku druhé světové války založil. Vybírali si k sobě vykořeněné mladíky, většinou z polorozpadlých dělnických barabizen namačkaných u zaneřáděné řeky, cvičili je, vtloukali jim do hlavy disciplínu a vymývali jim mozky, až vychovali hordu neohrožených rváčů, která se dala využít pro Swenovy záměry. Ovládnout tohle město a získat na slibně se rozvíjejícím drogovém trhu monopol. Dlouho se zdálo, že se mu ty sny plní – a rozhodně mu je nenarušoval tehdejší vrchní komisař Kenneth ani jeho poskoci z policejního velitelství. Spíš naopak: Sweno si u nich kupoval veškerou pomoc i potřebné pochopení. Šlo jen o to, aby vyšachoval konkurenci. Na drogovém trhu už ostatně čile operoval Hekate, jehož podomácku vyrobený fet byl mnohem kvalitnější, levnější a k mání div ne na každém rohu. Pokud ale ten anonymní tip jen sprostě nebájil, měla by dnešní zásilka na delší dobu zásobovací potíže Norských jezdců vyřešit. Když Duff pročítal těch pár udavačských řádků naklepaných na stroji, které přišly na jeho služební adresu, rád by té představě věřil, ale pro jistotu se k ní příliš neupínal. Na darovaného koně bylo toho štěstí nějak moc. Nicméně tenhle ošidný koník – za předpokladu, že se o něj náležitě postará – by mohl velitele protidrogového oddělení posunout výš na kariérním žebříku, poněvadž vrchní komisař Duncan dosud neobsadil všechny důležité posty na policejním ředitelství svými oblíbenci. Tak například se ještě nabízí Útvar pro odhalování organizovaného zločinu, kde zatím čistku ustál Kennethův letitý kumpán inspektor Cawdor. Důkazy o jeho zkorumpovanosti dosud nevyšly na světlo, jenže to je jen otázka času. Duff koneckonců patří ke slibným kádrům nového šéfa. Když se začaly šířit zvěsti o Duncanově možném jmenování vrchním komisařem, zavolal mu Duff do Kapitolu a nepokrytě – snad až trochu pompézně – mu oznámil, že pokud namísto Duncana jmenují do velení zdejšího policie dalšího Kennethova přisluhovače, hodlá rezignovat. Možná Duncan za tím aktem loajality vytušil osobní pohnutky, ale co na tom? Duff upřímně toužil podporovat jeho úsilí o vytvoření počestného policejního sboru, jenž bude v první řadě pomáhat a chránit. S nejvyšší vážností. A zároveň toužil na policejním velitelství vystoupat co nejvýš k bráně nebeské. Kdo by o to nestál? A taky toužil vidět, jak ten lump na červeném indiánovi leží bradou vzhůru.

Sweno.

Stal se jeho prostředkem i cílem.

Detektiv mrkl na hodinky. Čas se s údajem uvedeným v anonymním udání shodoval do puntíku. Bříšky prstů si na zápěstí nahmatal tep a zjistil, že jeho naděje málem přerostla ve víru.

„Není jich nějak moc?“ zašeptal hlas ze tmy.

„Víc než dost, aby nám to dělalo čest, Seytone. A jeden z nich je obr – když padne, země se zachvěje.“

Velitel akce otřel zamlžené okénko kanceláře. Deset nervózních zpocených policajtů se tísní v jediné místnůstce. Tihle řadoví chlapi přepadovky běžně neprovádějí. Sám se jako šéf protidrogového rozhodl, že nadřízeným to udání neukáže, a k zátahu proto povolal výlučně muže ze svého útvaru. Tradice všeobecné zkorumpovanosti a prosakování informací byla v místním sboru ještě příliš živá, než aby riskoval takovou nepředloženost. A tohle by aspoň odpověděl Duncanovi, kdyby se ho začal nadřízený vyptávat, proč ksakru uplatnil zrovna takový postup. Jenže v jeho zásahu se asi nikdo vrtat nebude. Ne, pokud se jim povede zajistit zboží a dopadnout třináct Norských jezdců při činu.

Třináct, ne čtrnáct. Jeden zůstane ležet na bitevním poli. Pokud to klapne.

Duff zaskřípěl zuby.

„Říkals, že budou tak čtyři, přinejhorším pět,“ zareptal Seyton a popošel k oknu.

„Dělá ti to vrásky?“

„Ne, ale tobě by mělo. Máš po ruce akorát devět chlapů – a celkem vzato jenom já mám s podobným zásahem zkušenosti.“ Pronesl to nevzrušeně. Duff si marně namáhal paměť, jak dlouho je ten štíhlý a šlachovitý muž s vyholenou lebkou u policie – věděl jen, že sloužil už za Kennetha. Coby šéf protidrogového se ho vroucně toužil zbavit. Ne že by proti němu měl něco konkrétního, ale ten chlap v něm něčím – a nedovedl to pojmenovat – budil silnou averzi.

„Proč tady není SWAT, Duffe?“

„Čím míň lidí do toho zatáhneme, tím líp.“

„Chceš říct, že čím míň lidí, tím víc smetany potom slízneš. Protože jestli se nepletu, je támhleto buď Swenův duch, nebo se Sweno dostavil osobně.“ Seyton pokývl k muži na červené motorce, který právě zastavil u lodního můstku k Leningradu.

„Cože, Sweno?“ ozvalo se nervózně ze tmy za nimi.

„Jo, a s ním nejmíň dvanáct rohatejch,“ odpověděl nahlas Seyton, aniž odtrhl pohled z Duffa. „Nejmíň.“

„A kurva.“ Další nespokojenec.

„Nezavoláme na to radši Macbetha?“ navrhl třetí.

„Slyšíš?“ houkl na šéfa Seyton. „I tví chlapi tady chtějí SWAT.“

„Držte huby!“ vyštěkl přidušeně velitel. Otočil se a ukázal na inzerát na zdi. „Tak heleďte – tady se píše, že v pátek v 6.00 odplouvá Glamis do Kapitolu a hledá někoho do kuchyně. Chtěli jste na tuhle akci se mnou, ale jestli radši hodíte zpátečku, bránit vám nebudu. Klidně si běžte makat do podpalubí. Nejspíš dostanete vyšší plat a taky jídlo bude lepší. Takže kdo jde škrábat brambory?“

Zamžoural do tmy, na chumel nehybných postav bez tváří. Snažil se důvod jejich mlčení rozluštit a vzápětí zalitoval, že jim dal na vybranou. Co když se někdo doopravdy přihlásí? Většinou se v životě vyhýbal situacím, v nichž závisel na někom jiném, ale zrovna teď potřebuje podporu každého z přítomných. Jeho žena tvrdila, že rád pracuje na vlastní pěst, protože druhé nesnáší. Možná na tom něco je, ale řekl by, že to spíš platí obráceně. Lidi nesnášejí jeho. Tedy možná ne přímo nesnášejí – byť i takoví by se našli –, ale něco v jeho povaze je odrazuje. Těžko říct, v čem je ten zádrhel. Mohl se utěšovat tím, že jeho vzhled i sebevědomí přitahuje určité typy žen a taky že je zdvořilejší, vzdělanější a inteligentnější než většina těch, které znal.

„Nikdo? Vážně žádný odpadlík? Fajn, takže to provedeme podle plánu, jenom s maličkými úpravami. Až vyběhneme ven, střihne to Seyton se třemi muži zprava a vezmou si na starost chvost jejich konvoje. Já se svými třemi vyrazím zleva. Ty, Sivarte, se dáš vlevo a pomažeš ve tmě pěkně obloukem, až se dostaneš kolem těch Norů k lodní lávce. Postavíš se na ni a postaráš se, aby se nikdo nepokusil vzít roha k těm Rusákům. Je všechno jasný?“

Seyton si odkašlal. „Sivart je nejmladší a –“

„– nejrychlejší,“ upřesnil Duff. „Neptal jsem se, jestli má někdo námitky. Ptal jsem se, jestli mi všichni rozuměli.“ Přejel pohledem po nehybných tvářích. „Beru to jako souhlas,“ zabručel a zase se otočil k oknu.

Po lodním můstku se na břeh v hustém dešti kolébal křivonohý muž v bílé kapitánské čepici. Zastavil se u řidiče červené motorky. Ten si nechal helmu na hlavě, jen nadzdvihl hledí, ani se nenamáhal vypnout zapalování. Seděl s obscénně roztaženýma nohama a poslouchal, co mu kapitán vykládá. Z helmy mu visely dva pletené plavé copy až ke klanovému nápisu na zádech bundy.

Duff se zhluboka nadechl. Ověřil si, že odjistil zbraň.

Nejhorší na té věci bylo, že Macbeth volal jemu. Další anonymní práskač mu zatelefonoval stejný tip a Macbeth nabídl Duffovi svou zásahovku. Jenže šéf protidrogového nabídku odmítl se slovy, že na zabavení jednoho náklaďáku snad stačí sami, a požádal kolegu, aby se o tom tipu nešířil.

Další muž v helmě s vikinskými rohy pokynul ostatním jezdcům, aby popojeli vpřed, a když před kapitánem otevřel kufřík, zahlédl Duff prýmky pobočníka na vrchní části rukávu koženého křiváku. Kapitán přikývl, zvedl paži a v příští chvíli zaskřípělo železo o železo. V kabině jeřábu, jehož rameno se k nim natahovalo z nábřeží, se rozsvítilo.

„Už je skoro máme.“ Duffův hlas teď působil rozhodněji. „Počkáme, až si předají drogy a prachy, a sebereme je.“

Z přítmí mu odpovědělo několikeré přikývnutí. Ten plán spolu probírali do nejmenších podrobností už mockrát, přestože počítali s maximálně pěti kurýry. Že by nějaký dobroděj Swena upozornil na připravovaný zátah? Proto se v přístavu objevil s tak početným doprovodem? Ne. Kdyby dostal echo, akci by odvolal.

„Cítíš to?“ zašeptal Seyton vedle něj.

„Co jako?“

„Ten strach, co z nich sálá.“ Holohlavý policista zavřel oči a nosní dírky se mu zachvěly, zatímco Duff zíral do deštivé noci. Neměl by přece jen přijmout Macbethovu nabídku, zavolat mu a počkat na zásahovku? Pohladil si jizvu na tváři a dospěl k názoru, že už není nad čím váhat. Musí jednat. Vždycky to bylo na něm. Sweno zase řádí ve městě, zatímco Macbethova jednotka rychlého nasazení chrní doma.

Macbeth vleže na zádech zívl. Zaposlouchal se do bubnování deště. V té poloze ucítil, jak tuhne, takže se pro jistotu překulil na bok.

Vtom se plachta nadzdvihla a dovnitř se vplížil bělovlasý muž. Posadil se do tmy, třásl se a tiše nadával.

„Promokls, Banquo?“ zeptal se Macbeth a položil dlaně na drsnou střešní krytinu pod sebou.

„Od starýho chlapa prolezlýho dnou jako já je teda pěkná pitomost, když se rozhodne trčet v týhle podělaný díře. Měl bych jít do penze a vodstěhovat se na venkov. Koupit si baráček někde ve Fifu nebo tak, sedět na verandě na sluníčku a užívat si, jak bzučej včely a prozpěvujou ptáčci.“

„Místo abys před půlnocí seděl na střeše přístavního kontejneru? To si snad děláš srandu.“

Zasmáli se.

Banquo rozsvítil baterku. „Chtěl jsem ti ukázat tohle.“

Macbeth se tubusu chopil a namířil světlo na nákres, který mu stařík přistrčil.

„To je rotační kulomet Gatling. Roztomilá věcička, no ne?“

„Vzhled u toho nehraje moc roli, Banquo.“

„Tak ho předveď Duncanovi. Vysvětli mu, že SWAT tuhle vejbavičku potřebuje. Co nevidět.“

Inspektor si povzdechl. „Když on je nechce.“

„Prostě mu to podej tak, že jestli Hekate a Norští jezdci budou mít silnější bouchačky než my, projedeme to. Vysvětli mu, jakou paseku takovej nóbl kulomet nadělá. A vysvětli mu, co nadělají dva!“

„Duncan je proti dalšímu vyzbrojování policie, Banquo. A něco na tom je. Co se stal komisařem, přestřelek vážně ubylo.“

„Tohle město je stejně pořád prolezlý zločinem.“

„Jsme teprve na začátku. Duncan má plán, co s tím. A chce postupovat podle předpisů.“

„Jo, jasně, to beru. Je to dobrej chlap.“ Starý harcovník si hlasitě povzdechl. „Jenže naivní. S touhle ráží by se dal vyčistit třeba i –“

Jejich debatu přerušilo zaťukání na celtu. „Asi začali vykládat, pane.“ Nový odstřelovač SWAT Olafson měl značné komplexy z toho, že má předkus. Kromě dalšího mladíka Anguse už tu nikdo ze zásahovky nebyl, a přesto Macbeth věděl, že každý z pětadvaceti členů jeho oddílu by bez váhání souhlasil, kdyby jim zavelel, ať tu sedí a moknou s ním.

Zhasl baterku, podal ji Banquovi a zastrčil nákres pod černou koženou bundu, která tvořila součást jejich uniformy. Pak odtáhl celtu a posunul se po břiše k hraně kontejneru.

Starší muž popolezl za ním.

Zadívali se pod sebe na palubu Leningradu, po níž popojížděl starodávně vyhlížející vojenský náklaďák.

„ZIS pětka,“ zašeptal Banquo.

„Z války?“

„Jo. S jako Stalin. Co ty na to?“

„Že Norové dali dohromady mnohem víc chlapů, než Duff počítal. Swenovi nejspíš něco dělá starosti.“

„Myslíš, že něco tuší? Že policie dostala hlášku?“

„To by se sem vůbec neobtěžoval. Ne, ten se bojí Hekata. Ví, že ten má spolehlivější oči a uši než my.“

„Tak co teď?“

„Počkáme a uvidíme. Třeba to Duff zvládne sám. V tom případě se jim do toho nebudeme míchat.“

„Chceš mi říct, že jsme tyhle dva zobáky vytáhli z postele, jenom aby tady seděli a koukali se?“

„Bylo to dobrovolný,“ uchechtl se Macbeth. „A varoval jsem je, že to možná tentokrát bude nuda.“

Banquo zavrtěl hlavou. „Ty holt nevíš, jak marnit čas. Měl by sis pořídit sviště.“

Velitel naznačil, že se pod tíhou argumentů vzdává. Vousy na jeho širokém snědém obličeji ozářil úsměv. „Moje rodina jste ty a kluci, Banquo. Copak potřebuju někoho dalšího?“

Olafson s Angusem se za nimi pobaveně zasmáli.

„Kdypak nám mlaďoch konečně vyroste?“ zamumlal nešťastně Banquo a otřel kapky deště z hledí remingtonky.

Bonus měl město u nohou. Skleněný panel ve stěně před ním sahal od podlahy až ke stropu. Nebýt dnešní nízké oblačnosti, naskytl by se mu pohled na všechny zdejší čtvrti. Pozvedl sklenku šampaňského. Jeden z dvojice hochů v jezdeckých rajtkách a bílých rukavičkách úslužně přispěchal a dolil mu. Bonus si připomněl, že by to neměl s pitím přehánět. Šampaňské je drahá zábava, jenže on tuhle vymoženost neplatí. Doktor se mu sice pokoušel namluvit, že muž v jeho letech by už měl o životosprávě trochu víc přemýšlet, ale když to víno je tak dobré. Ano, takhle to na světě chodí. To víno je tak dobré, stejně jako ústřice a humři, které mu předložili. Jako to hluboké vypolstrované křeslo. A jako ti dva hezounci. Ne že by mu byli plně k dispozici – ačkoli možná by stačilo jen požádat.

Vyzvedli ho na recepci Obelisku a doprovodili ho do střešního apartmá s výhledem na přístav na jedné straně a hlavní nádraží, Dělnické náměstí a kasino Inverness na straně druhé. Přijal ho mohutný muž s baculatými tvářemi, tmavými vlnitými vlasy a ledovým pohledem. Ten, kterému říkali Hekate. Anebo Neviditelná ruka. „Neviditelná“ proto, že výsadou spatřit ho osobně se pyšnili pouze vyvolení. A „ruka“ proto, že právě tou v posledních deseti letech ovlivňoval tak či onak životy většiny místních obyvatel. Nebo spíš oběh svého zboží. Syntetické drogy, kterou osobně vymyslel a nazval směska – a která podle Bonusova hrubého odhadu udělala z tohohle velkovýrobce jednoho ze čtyř nejbohatších mužů ve městě.

Hekate odvrátil zrak od dalekohledu na stojanu u okna. „V tom dešti se stěží něco rozezná,“ prohlásil, narovnal si šle rajtek a z tvídového saka pověšeného na opěradle křesla vytáhl dýmku. Kdybych býval věděl, že se dneska všichni nastrojí jako partička Anglánů před honem na lišku, prolétlo hlavou Bonusovi, vzal bych si něco příhodnějšího než obyčejný oblek.

„Ale jeřáb se hýbe, což znamená, že vykládají. Krmí tě pořádně, Bonusi?“

„Jídlo je jedna báseň,“ potvrdil host a dopřál si doušek šampaňského. „Jen musím přiznat, že tak docela nechápu, co oslavujeme. Čemu vděčím za potěšení, že jsem teď tady?“

Hekate se zachechtal a zvedl vycházkovou hůlku, kterou namířil do okna. „Oslavujeme vyhlídku, můj milý platýsku. A protože jsi ryba, co se zdržuje u dna, vidíš ze světa jenom břicho.“

Bonus se pousmál. Nikdy by ho nenapadlo vznést sebemenší námitku proti tomu, jak ho Hekate oslovuje. Tenhle velký muž byl mocný a mohl mu všelijak prospět. Nebo mu všelijak ublížit.

„Odsud je svět mnohem krásnější,“ pokračoval hostitel. „Ne skutečnější, ale krásnější. A dá rozum, že oslavujeme tohle.“ Ukázal špacírkou na přístav.

„A to je co?“

„Největší jednorázová zásilka sladkého snění, milý Bonusi. Čtyři a půl tuny čistého amfetaminu. Sweno do toho investoval všechno, co jeho banda sehnala, a ještě pěkných pár tisícovek navíc. Dole pod sebou sleduješ chlapíka, který vsadil všechno na jedinou kartu.“

„Proč by to dělal?“

„Pochopitelně proto, že se utápí v zoufalství. Jasně se přece ukázalo, že ty průměrné turecké drogy se mojí směsce nevyrovnají ani omylem. Když se sem teď dostává tolik solidního speedu od Rusů, jedině export ve velkém a množstevní sleva může udržet konkurenceschopnost při ceně za kilo a v dané kvalitě zboží.“ Hekate položil hůlku na koberec s vysokým vlasem, který tu pokrýval veškerou podlahu, a zálibně pohladil pozlacenou rukojeť. „Sweno si to moc dobře propočítal, a kdyby se mu to povedlo, mohl by ohrozit zdejší křehkou rovnováhu. Takže připijme na našeho veleváženého konkurenta.“

Zvedl sklenku a Bonus ho poslušně napodobil. Než ale drogový magnát přiložil flétnu ke rtům, zadíval se do skla a obočí mu povyjelo. Zamračeně na něco ukázal a podal sklenku jednomu z hochů, který ji bez meškání vyleštil rukavičkou.

„Naneštěstí pro Swena,“ navázal po odmlce Hekate, „není snadné získat tolik zboží z úplně nového zdroje, aniž ostatní podnikatelé z branže něco zavětří. A naneštěstí tenhle ‚někdo‘ možná informoval – samosebou anonymně – policii o tom, co, kde a kdy se chystá. Udání, leč pravdivé.“

„Někdo vašeho formátu?“

Boháč se ušklíbl. Chopil se sklenice, natočil se mocným pozadím k Bonusovi a opět se sklonil nad dalekohledem. „Teď vykládají auto.“

Host vstal a popošel k oknu. „Smím se zeptat, proč na Swena nezaútočíte, místo abyste ho zdálky pozoroval? Zbavil byste se tím svého jediného konkurenta, a navrch získal čtyři a půl tuny čistého amfetaminu. Za kolik milionů byste ho pak rozprodal?“

Hekate upil ze sklenky, aniž odtrhl oči od čočky. „Krug,“ pronesl suše. „Prý je to nejlepší šampaňské na světě. Takže jiné nepiju. Ale kdoví? Kdyby mi nabídli něco jiného, třeba by mi to zachutnalo a byl bych mu nevěrný s jinou značkou.“

„To nechcete, aby zákazníci zkusili i něco jiného než vaši směsku?“

„Mou vírou je kapitalismus, mým vyznáním volný trh. Každý má právo jednat, jak mu velí přirozenost, má právo usilovat o monopol a světovou nadvládu. A společnost má zase povinnost nám v tom bránit. Všichni jsme jen herci, Bonusi.“

„Amen.“

„Pšššt! Brzy dojde na placení.“ Magnát si zamnul ruce. „Představení začíná…“

Duff stál s rukou na dveřích a naslouchal zjitřeným smyslům. Kolegům se do očí nekoukal. Shromáždili se v zástupu za ním na úzkém schodišti s hlavami plnými vlastních rozpaků, s palci na pojistkách zbraní. Poslední zašeptaná rada sousedovi. Poslední modlitbička.

„Předávají si kufřík!“ zavolal z patra Seyton.

„Teď!“ vykřikl Duff, rozrazil dveře a přitiskl se ke zdi.

Muži se kolem něj vyhrnuli do tmy, on je následoval. Cítil, jak mu hlavu skrápí vytrvalý déšť. Pozoroval, jak před skladištěm okamžitě zavládl rozruch. Dvě motorky osiřely. Zvedl k ústům megafon.

„Policie! Zůstaňte stát a zvedněte ruce! Opakuji, policie! Zůstaňte –“

První střela roztříštila okno za ním, druhá mu prolétla nohavicí a uvízla v látce. Hned nato se ozval zvuk připomínající sobotní večerní chvíle, kdy si jeho děti pečou popcorn. Automaty. Do hajzlu.

„Palte!“ zařval a odhodil megafon. Vrhl se k zemi, pokusil se namířit před sebe a zjistil, že sebou plácl do louže.

„Ne,“ zašeptal hlas poblíž. Vzhlédl. Seyton. Stál vedle něj s puškou svěšenou u boku. Sabotuje akci? Je to zr–?

„Mají Sivarta,“ zašeptal holohlavec.

Duff si mrkáním vyhnal z očí blátivou vodu a zalícil na nejbližšího Norského jezdce. Ten seděl klidně na motorce, zbraň v pohotovosti, ale ke střelbě se neměl. Co se to tady sakra děje?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Dějství první

1

Dějství druhé

Dějství třetí