Táto elektronická kniha bola zakúpená v internetovom kníhkupectve Martinus.sk

Meno a priezvisko kupujúceho: Test
E-mail: monika.zaborska@dibuk.sk

Upozorňujeme, že elektronická kniha je dielom chráneným podľa autorského zákona a je určená len pre osobnú potrebu kupujúceho. Kniha ako celok ani žiadna jej časť nesmie byť voľne šírená na internete, ani inak ďalej zverejňovaná. V prípade ďalšieho šírenia neoprávnene zasiahnete do autorského práva s dôsledkami podľa platného autorského zákona a trestného zákonníku.

Veľmi si vážime, že e-knihu ďalej nešírite. Len vďaka Vašim nákupom dostanú autori, vydavatelia a kníhkupci odmenu za svoju prácu. Ďakujeme, že tak prispievate k rozvoju literatúry a vzniku ďalších skvelých kníh.

Ak máte akékoľvek otázky ohľadom použitia e-knihy, neváhajte nás prosím kontaktovať na adrese eknihy@martinus.sk

First published as MACBETH by Hogarth

Copyright © Jo Nesbø 2018

English translation copyright © Don Bartlett 2018

Translation © Jozef Zelizňák 2018

Jacket design © Emil Křižka 2018

Back cover photo © Thron Ullberg 2018

ISBN 978-80-7252-742-7

PRVÁ ČASŤ

1. kapitola

Ligotavá dažďová kvapka padala z oblohy tmou k rozochveným svetlám prístavného mesta. Poryvy studeného vetra zo severozápadu ju hnali k vyschnutému korytu rieky, ktoré rozdeľovalo mesto pozdĺžne, a k zrušenej železničnej trati, čo ho delila priečne. Štyri mestské štvrte očíslovali v smere hodinových ručičiek, iné meno nemali. Aspoň si ho obyvatelia mesta nepamätali. A keby ste stretli týchto obyvateľov mesta ďaleko od ich domovov a spýtali sa ich, odkiaľ sú, občas by vám tvrdili, že si nepamätajú ani názov mesta.

Dažďová kvapka stratila lesk a zosivela, keď letela smogom a jedmi, ktoré zakrývali mesto ako súvislá pokrývka, hoci v posledných rokoch všetky továrne v meste jednu po druhej pozatvárali. A jedy nezmizli napriek tomu, že tunajší nezamestnaní už nemali ani na to, aby si kúrili vo vlastných peciach. A nezmizli napriek rozmarnému, ale o to silnejšiemu vetru a nekonečnému dažďu, o ktorých niekto tvrdil, že zosilneli, keď poslednú svetovú vojnu asi pred štvrťstoročím ukončili dve atómové bomby. Inými slovami, odkedy na miesto policajného prezidenta v meste vymenovali Kennetha. Policajný prezident Kenneth následne dvadsaťpäť rokov drvil mesto železnou rukou zo svojej kancelárie na najvyššom poschodí policajnej centrály nezávisle od toho, kto sedel na primátorskej stoličke a čo veľkí páni v hlavnom meste Capitol tvrdili a robili kvôli tomu, aby sa druhé najväčšie a kedysi najvýznamnejšie priemyselné mesto krajiny prepadlo do žumpy korupcie, bankrotov, kriminality a chaosu. Pred šiestimi mesiacmi sa Kenneth zrútil zo stoličky na svojej chate a o tri týždne bolo po ňom. Po pohrebe hodnom diktátora sa mestská vláda a primátor obrátili na Duncana, biskupovho syna so širokým čelom a riaditeľa oddelenia pre boj s organizovanou kriminalitou v Capitole, a ponúkli mu miesto policajného prezidenta. Medzi obyvateľmi mesta tak skrsla nádej.

Išlo o prekvapivú voľbu, keďže Duncan nepatril do starej školy politicky pragmatických policajtov, ale vyšiel z mladej generácie vzdelaných policajných veliteľov, prívržencov reforiem, otvorenosti, modernizácie a boja proti korupcii, čo sa vymykalo zvykom väčšiny volených politikov.

A nádej obyvateľov, že čestný policajný prezident s víziou a chrbtovou kosťou vyvedie mesto z osídiel zla, ešte posilnil sám Duncan, keď nahradil starých policajných šéfov vlastnými pedantne vybranými mladými, nepoškvrnenými idealistami, ktorí naozaj chceli urobiť z mesta lepšie miesto na život.

Vietor niesol dažďovú kvapku cez okrsok Štyri-západ a ponad najvyšší bod v meste, rozhlasovú anténu na streche štúdia, v ktorom dialektom hovoriaci ráčkujúci samotársky a vždy morálne pobúrený reportér Walt Kite úprimne veril, že mesto našlo svojho spasiteľa. Kým Kenneth žil, Kite si ako jediný trúfol kritizovať policajného prezidenta a obviňovať ho aspoň z niektorých zločinov, čo spáchal.

Dnes večer ráčkoval o tom, ako sa mestská vláda bude zo všetkých síl pokúšať získať späť právomoci, ktoré im Kenneth zobral, aby ovládol mesto. A paradoxne to znamená, že jeho nástupca, presvedčený demokrat Duncan, nezíska dostatočnú silu, aby uskutočnil reformy, na ktorých mu právom záleží. Kite pokračoval, že v blížiacich sa voľbách primátora pôjde o súboj: „… Tourtell, súčasný, a preto najtučnejší primátor v krajine, proti nikomu. Absolútne nikomu. Lebo kto môže súperiť s korytnačkou Tourtellom, keď sa akákoľvek kritika odráža od jeho iritujúcej škrupiny ľudovej žoviálnosti a morálnej bezúhonnosti.“

V okrsku Štyri-východ preletela kvapka ponad Obelisk, dvadsaťposchodový, sklom obalený hotel s kasínom, ktorý sa týčil ako vysvietený prostredník z hnedočiernej štvorposchodovej bezútešnosti zvyšku mesta. Mnohí s údivom vnímali, že s vytrácajúcim sa priemyslom a zvyšujúcou sa nezamestnanosťou rastie aj záujem obyvateľov mesta prehrávať peniaze, ktoré nemajú, vo dvoch kasínach mesta.

„Mesto, ktoré prestalo dávať a začalo brať,“ ráčkoval Kite na rádiových vlnách. „Najprv sme zrušili priemysel, potom železnicu, aby nikto nemohol ujsť. Potom sme začali opájať obyvateľov drogami, ktoré si kupujú tam, kde si predtým kupovali lístky na vlak, aby sme ich mohli v pokoji ozbíjať. Nikdy by som neveril, že raz mi budú chýbať ziskuchtiví priemyselníci, no tí aspoň patrili k rešpektovanému odvetviu. Na rozdiel od iných troch odvetví, na ktorých sa tu ešte dá zbohatnúť. Kasína, drogy a politika.“

V treťom okrsku zafúkal vlhký vietor ponad policajnú centrálu, kasíno Inverness a ulice, z ktorých dážď zahnal väčšinu obyvateľov pod strechy ich domovov, no kde-tu sa ešte predsa náhlili ulicou, hľadajúc únik pred počasím. Prehnal sa nad železničnou stanicou, kam už nejazdili vlaky, no aj tak ju okupovali prízraky a cestujúci. Prízraky ľudí, ktorí kedysi postavili toto mesto s vierou vo vlastné ja, v pracovnú morálku, vo svojho boha, v technológie a budúce generácie. Cestujúci, ktorí si v nonstop otvorenom obchode s drogami kupovali brygg, lístok s prísľubom nebies a garanciou pekla. V druhom okrsku zapískal vietor v komínoch dvoch najväčších a nedávno zatvorených fabrík mesta Graven a Estex. Obe vyrábali vlastnú zliatinu, no ani tí, ktorí stáli pri peciach, nevedeli, čo presne sa v nej nachádza. Vedeli len to, že Kórejčania začali rovnakú zliatinu vyrábať lacnejšie. Možno klíma v meste spôsobila, že úpadok bol taký viditeľný, alebo si to možno len namýšľali, možno vedomie bankrotu a krachu vyvolalo stav, kde nemé, zhasnuté fabriky pôsobili ako vyplienené katedrály kapitalizmu v meste úpadku spoločnosti a úpadku viery, ako to pomenoval Kite.

Dážď sa hnal na juhovýchod, ponad ulice s rozbitými pouličnými lampami, kde sa šakaly otierali o steny domov a nachádzali tu útočisko pred nekonečným kropením z oblohy, zatiaľ čo ich budúca korisť vybiehala do svetla za väčším pocitom istoty. V nedávnom rozhovore sa Kite pýtal policajného prezidenta Duncana, prečo je v ich meste riziko, že človeka okradnú, šesťkrát vyššie než v Capitole. A Duncan sa mu poďakoval za nahrávku na smeč. Je to preto, lebo počet nezamestnaných je v ich meste šesťkrát vyšší a počet narkomanov desaťkrát vyšší. V prístave ležali dočmárané kontajnery a kotvili tam staré nákladné lode a ich kapitáni sa stretávali so skorumpovanými zástupcami prístavu na odľahlých miestach a odovzdávali im hnedé obálky, ktoré im urýchlene zabezpečili povolenie vplávať do prístavu a lepšiu prístavnú pozíciu. Lodné spoločnosti zapisovali tieto sumy medzi iné výdavky a zaprisahávali sa, že už nikdy neprijmú zákazku, čo ich privedie do tohto mesta.

Jednou z týchto lodí bola aj sovietska MS Leningrad, z ktorej dažďová voda zmývala také vrstvy hrdze, že v prístavnom bazéne to vyzeralo, akoby krvácala.

Dažďová kvapka dopadla do kužeľa elektrického svetla z lampy na streche jednej z dvojposchodových drevených budov, kde sa nachádzal sklad, sídlil prístavný úrad a zatvorený boxerský klub, stiekla po hrdzavej odkvapovej rúre a dopadla na býčí roh pripevnený na motocyklovej prilbe. A zachytila sa na chrbte koženej bundy s nápisom NORSE RIDERS vyšitým švabachom. Odtiaľ pokračovala na červenú motorku Indian Chief a napokon do pomaly sa otáčajúceho zadného kolesa, a keď ju odstredivá sila vyvrhla, prestala byť kvapkou a stala sa súčasťou jedovatej vody v meste.

Červenú motorku nasledovalo jedenásť ďalších. Prešli popod lampu na stene dvojposchodovej tmavej prístavnej budovy.

Svetlo lampy prenikalo do okna kancelárie na prvom poschodí, na prsty, čo smerovali k inzerátu spoločnosti MS Glamis. Hľadajú pomocníka do kuchyne. Prsty muža boli dlhé a štíhle ako klaviristove, nechty udržiavané. Hoci tvár ukrýval v tieni, a tak nebolo vidieť jeho intenzívne modré oči, výraznú bradu, tenké, skúpe pery a nos ako agresívny zobák, jazva, ktorá mu prechádzala ako biela kométa krížom cez celú tvár od sánky až k čelu, žiarila.

„Sú tu,“ oznámil inšpektor Duff a dúfal, že muži z drogového nezachytili neúmyselné zachvenie v jeho hlase. Počítal s tým, že Norse Riders pošlú po drogy troch, štyroch, maximálne piatich mužov. Teraz však napočítal dvanásť motoriek v kolóne, čo sa pomaly vynárala z tmy. Na posledných dvoch sedeli vždy dvaja chlapi. Štrnásť proti deviatim. A všetko nasvedčovalo tomu, že Norse Riders sú vyzbrojení ťažkými zbraňami. Aj tak to chvenie v hlase nespôsobil pomer síl. Duffovi sa práve splnilo jeho najtajnejšie želanie. Konvoj vedie on, konečne ho má na dosah.

Neukázal sa celé mesiace, no len jediný chlap nosil takú prilbu a jazdil na červenej motorke Indian Chief, ktorú chýr radil k päťdesiatim kusom, ktoré si newyorská polícia nechala tajne vyrobiť v roku 1965. Oceľ zahnutej pošvy pripevnenej k boku motorky sa ligotala.

Sweno.

Niekto mu tvrdil, že je už po ňom, iný, že ušiel do cudziny, zmenil identitu, ostrihal si svetlé vrkoče a teraz si na terase kdesi v Argentíne užíva starobu a tenké cigarillos.

Sweno je tu. Vodca bandy a vrah policajtov, ktorý so seržantom založil gang Norse Riders niekedy po druhej svetovej vojne. Oslovili mladých vykorenených mužov, väčšina z nich bývala v prehnitých robotníckych barakoch pri rieke, ktorá páchla ako žumpa. Vycvičili ich, naučili disciplíne, vymyli im mozgy, tak aby sa z nich stala armáda nebojácnych vojakov, ktorú Sweno využíval podľa potreby. Aby si podmanil mesto a získal monopol nad rozmáhajúcim sa trhom s drogami. Chvíľu sa zdalo, že sa mu to naozaj podarí. Nezastavila ho ani Kennethova polícia, skôr naopak. Sweno si od nej kupoval všetku potrebnú náklonnosť. Problém mu spôsobovala konkurencia. Hekateho vlastný recept na brygg bol proste lepší, jeho droga lacnejšia a vždy dostupná. No ak mal Duffov anonymný informátor pravdu, objem tejto zásielky narkotík by gangu na dlhý čas vyriešil problémy so zásobovaním. Duff dúfal, no úplne neveril krátkym, na stroji písaným riadkom listu adresovaného priamo jemu. Také dary človek nedostáva len tak. Na druhej strane, ak s ním naloží ako treba, z pozície riaditeľa drogového oddelenia sa posunie v rebríčku vyššie. Policajný prezident Duncan ešte neobsadil všetky dôležité posty v policajnej centrále vlastnými ľuďmi. Ponúkalo sa mu oddelenie boja s organizovaným zločinom, kde sa zatiaľ inšpektorovi Cawdorovi, starému zloduchovi od Kennetha, darilo udržať si stoličku, keďže ešte len zhromažďovali konkrétne dôkazy o jeho skorumpovanosti. A Duff jednoznačne patril k Duncanovým ľuďom. Keď prvé signály naznačili, že Duncana možno vymenujú za policajného prezidenta, Duff mu ihneď zatelefonoval do Capitolu a jasne, hoci trochu nadnesene, ho informoval, že ak mestská vláda nevymenuje za prezidenta Duncana, ale jedného z Kennethových poskokov, Duff podá výpoveď. Duncan možno tušil osobný motív za týmto bezpodmienečným prejavom lojality, no a čo? Duff chcel úprimne podporiť Duncanov plán očisty polície, ktorá bude v prvom rade slúžiť ľuďom. Naozaj. Zároveň si však prial kanceláriu čo najbližšie k oblohe v policajnej centrále. A kto by si to neprial? Okrem toho by rád zneškodnil tohto chlapa.

Sweno.

Sweno bol prostriedok aj cieľ.

Duff sa pozrel na hodinky. Časový údaj spomínaný v liste sedel na minútu. Na chvíľu sa končekmi prstov dotkol dlane. Cítil, ako mu búši srdce. Už prestával dúfať, začínal aj veriť.

„Je ich veľa, Duff?“ zašepkal hlas.

„Dosť na to, aby nás čakala veľká sláva, Seyton. A jeden z nich je taký obrovský, že jeho pád bude počuť v celej krajine.“

Duff utrel zarosené sklo. Desať napätých, spotených policajtov v malej miestnosti. Takéto úlohy neplnia ako na bežiacom páse. Duff z pozície šéfa drogového prijal rozhodnutie, že neukáže list nikomu a použije výhradne ľudí zo svojho oddelenia. Dlhá tradícia korupcie a úniku informácií ho naučila neriskovať. Minimálne to tak vysvetlí policajnému prezidentovi Duncanovi, ak sa bude pýtať. Ten mu však nebude klásť veľa kritických otázok. Najmä ak mu zloží k nohám najväčšie množstvo zabavených narkotík a trinásť členov Norse Riders prichytených pri čine.

Trinásť, veru. Nie štrnásť. Jeden z nich zostane ležať na bitevnom poli.

Ak sa mu naskytne príležitosť.

Zaťal zuby.

„Hovoril si, že budú len štyria-piati,“ pripomenul mu Seyton, keď vyzrel z okna.

„Bojíš sa, Seyton?“

„Nie, ale ty by si sa mal, Duff. Opieraš sa o pomoc deviatich chlapov a ja jediný mám skúsenosti z podobných razií.“ Nezvyšoval hlas. Seyton bol chudý, šľachovitý, holohlavý chlap. Duff netušil, ako dlho pôsobí u polície, no vedel, že tam slúžil už za Kennetha. Duff sa ho pokúšal zbaviť. Nie že by mal naňho niečo konkrétne, ale čosi neuchopiteľné v ňom vyvolávalo mimoriadne nepríjemný pocit.

„Duff, prečo si neoslovil gardu?“

„Čím menej ľudí sa do toho zapletie...“

„... tým menej ľudí sa bude uchádzať o tvoju slávu. Lebo ak vidím dobre, blíži sa buď prízrak, alebo sám veľký Sweno.“

Seyton kývol k motorke Indian Chief, ktorá zastala pred mostíkom k lodi MS Leningrad.

„Spomínali ste Swena?“ ozval sa bojazlivý hlas z tmy za nimi.

„Áno a je ich tu plný tucet,“ odvetil nahlas Seyton, nespúšťajúc zrak z Duffa. „Minimálne.“

„Ach, kurva,“ zamrmlal iný hlas.

„Nemali by sme zavolať Macbetha?“ spýtal sa tretí.

„Počuješ?“ zamrmlal Seyton. „Ešte aj tvoji vlastní ľudia chcú, aby to prevzala garda.“

„Drž hubu!“ zasyčal Duff. Zvrtol sa a namieril ukazovák na tabuľu na stene. „Tu sa píše, že loď MS Glamis vyráža do Capitolu v piatok o šesť nula nula a hľadá pomocníka do kuchyne. Prijali ste túto úlohu, no týmto vám dávam požehnanie uchádzať sa o prácu na lodi. Vraj tam lepšie platia a aj chutnejšie varia. Tak ruky hore, kto tam chce ísť!“

Duff žmúril oči do tmy na nehybné postavy bez tvárí. Pokúšal sa pochopiť ich mlčanie. Ihneď oľutoval svoju trúfalosť. Lebo čo ak sa niekto naozaj prihlási? Vždy sa vyhýbal situáciám, kde závisel od rozhodnutia iných ľudí, teraz však potreboval každého z nich. Jeho žena tvrdila, že radšej koná na vlastnú päsť, lebo nemá rád ľudí. Skrýval sa v tom kus pravdy, no skôr by povedal, že ľudia nemajú radi jeho. Ani si to neuvedomujú, čosi v jeho osobnosti ich však odpudzuje. Nevedel to pomenovať. Uvedomoval si, že jeho výzor a sebavedomie pôsobia príťažlivo na istý typ žien. Bol zdvorilý, vzdelaný a inteligentnejší než väčšina ľudí, ktorých poznal.

„Nikto? Naozaj? Fajn, tak budeme postupovať podľa pôvodného plánu s drobnými zmenami. Keď vyjdeme, Seyton so svojimi tromi chlapmi pôjde doprava kryť zadnú polovicu tímu, ja s tromi kolegami vyrazím doľava. Ty, Sivart, pobežíš zo všetkých síl doľava a v tme sa oblúkom vrátiš za chrbát Norse Riders. Postavíš sa na mostík, aby nikto z nich nemohol ujsť na palubu. Rozumeli ste?“

Seyton si odkašľal. „Sivart je najmladší a...“

„... najrýchlejší,“ prerušil ho Duff. „Nepýtal som si od vás rady. Chcel som len vedieť, či ste rozumeli.“ Pozrel sa na meravé tváre. „Beriem to ako áno.“ Opäť sa vrátil pohľadom k oknu.

Nízky chlap s nohami do O a s bielou kapitánskou čiapkou schádzal v daždi knísavým krokom po mostíku. Zastal pri mužovi na červenej motorke. Vodič si nezložil helmu, len nadvihol kryt tváre, nevypol ani motor. Obscénne sa rozvaľoval s rozkročenými nohami na sedadle a počúval kapitána. Spod helmy mu vyliezali dva plavé vrkoče, ktoré mu siahali až po emblém Norse Riders.

Duff sa zhlboka nadýchol. Skontroloval si pištoľ.

Najhoršie, že Macbeth mu volal, dostal ten istý anonymný tip a ponúkol Duffovi pomoc gardy. No Duff odmietol, ide predsa len o jeden nákladiak, a požiadal Macbetha, aby si tip nechal pre seba.

Na pokyn chlapa vo vikinskej prilbe podišli dvaja muži na motorkách bližšie a Duff si všimol seržantské výložky na ramene koženej bundy chlapa, ktorý otvoril pred kapitánom svoj kufrík. Kapitán prikývol, zdvihol ruku a chvíľu nato už zaškrípali železá. V žeriave, čo sa pohol nad nábrežím, sa zažalo svetlo.

„Už sa to blíži,“ konštatoval Duff. Hlas mal naraz istejší.

„Počkáme, kým drogy a peniaze nezmenia majiteľa, a ideme na to.“

Tiché prikývnutia v šere. Keď analyzovali plán, predstavovali si maximálne piatich kuriérov. Mohol Sweno dostať tip na možný zásah polície, a tak vyrazil v takej sile? Nie, v tom prípade by akciu odvolal.

„Cítiš ten pach?“ zašepkal mu do ucha Seyton.

„Aký pach?“

„Ich strach.“ Seyton privrel oči, nosné dierky sa mu chveli.

Duff civel do daždivej noci. Prijal by teraz pomoc Macbetha a gardy? Dlhými prstami si masíroval priečnu jazvu na tvári. Už nemá zmysel nad tým premýšľať, musí proste konať, ako vždy. Sweno stojí tu a teraz pred ním, Macbeth a členovia gardy spia vo svojich posteliach.

Macbeth si zívol. Ležal na chrbte a počúval bubnovanie dažďa nad hlavou. Zmeraveli mu kĺby, prevrátil sa na druhý bok.

Bielovlasý muž nadvihol plachtu a vliezol k nemu do tmy. Triasol sa a nadával.

„Zmokol si, Banquo?“ spýtal sa Macbeth a zaprel sa dlaňami do drsnej strešnej lepenky pod sebou.

„Je hrozné, že starý chlap, chorý na dnu, musí tráviť čas v takejto upršanej diere. Mal som už dávno odísť na dôchodok a odsťahovať sa na vidiek. Mal som si kúpiť dom vo Fife alebo dakde v okolí, sedieť na slnečnej verande, kde bzučia včely a čvirikajú vtáky.“

„To by si vymenil za strechu v nákladnom prístave uprostred noci? Teraz žartuješ.“

Potichu sa zasmiali.

Banquo zažal baterku. „Toto som ti chcel ukázať.“

Macbeth ju namieril na kresby, ktoré mu podal Banquo.

„Tu máš Gatlingy. Sú príliš krásne na to, aby zabíjali, čo povieš?“

„Banquo, na ich výzore vskutku nie je nič zlé.“

„Tak ich ukáž Duncanovi. Vysvetli mu, že garda ich potrebuje. Ihneď.“

Macbeth si vzdychol. „Nechce.“

„Presvedč ho, že budeme prehrávať bitku za bitkou, ak Hekate a Norse Riders budú disponovať ťažšími kalibrami, než máme my. Objasni mu, čo dokáže taký Gatling. A čo dokážu dva Gatlingy.“

„Duncan odmieta preteky v zbrojení, Banquo. A ja si myslím, že s ním treba súhlasiť. Odkedy sa stal policajným prezidentom, naozaj je v meste menej prestreliek.“

„Toto mesto sa naďalej vysídľuje kvôli kriminalite.“

„Sme len na začiatku. Duncan má plán. A ide mu o správnu vec.“

„Veď áno, áno, neprotirečím ti, Duncan je správny chlap.“ Banquo si vzdychol. „Ale naivný. S tou zbraňou by sme vedeli vyčistiť mesto a...“

Prerušilo ich buchnutie do celtoviny. „Začali vykladať, šéfe.“ Sykavé es. Olafson, mladý a nový snajper z gardy. Štvoricu dopĺňal rovnako mladý Angus, no Macbeth vedel, že všetkých dvadsaťpäť chlapov z gardy by bez váhania prijalo možnosť teraz tu s nimi mrznúť.

Macbeth zhasol baterku, vrátil ju Banquovi a strčil si nákres do vnútorného vrecka bundy čiernej rovnošaty.

Potom odtiahol celtu a po bruchu sa preplazil na kraj strechy.

Banquo sa plazil vedľa neho.

Pred nimi sa nad palubou lode MS Leningrad vznášalo vo svetle reflektorov starobylo vyzerajúce nákladné auto.

„ZIS-5,“ zašepkal Banquo.

„Z vojny?“

„Áno. Es je iniciálka Stalina. Čo hovoríš?“

„S takou silou Norse Riders podľa mňa Duff nepočítal. Sweno očividne nenechal nič na náhodu.“

„Podľa teba má podozrenie, že polícia dostala tip?“

„V tom prípade by neprišiel. Bojí sa Hekateho, o ktorom vie, že vidí a počuje viac než my.“

„Tak čo urobíme?“

„Počkáme. Možno to Duff zvládne aj sám. V tom prípade ho budeme sledovať z tribúny.“

„Chceš mi tvrdiť, že si vytiahol týchto mládencov do hlbokej noci, aby sa len prizerali?“

Macbeth sa potichu zasmial. „Prišli dobrovoľne. A varoval som ich, že sa možno budú nudiť.“

Banquo zavrtel hlavou. „Macbeth, máš tuším veľa voľného času. Čo tak založiť si rodinu?“

Macbeth rozhodil rukami. V širokej, zachmúrenej tvári sa mu rozžiaril úsmev.

„Veď vy ste moja rodina, Banquo. Koho ja ešte potrebujem?“

Olafson a Angus mu za chrbtom spokojne zahundrali.

„Kedy ten chlapec vyrastie?“ odovzdane zamrmlal Banquo a utrel si zarosený objektív v hľadáčiku Remingtonu 700.

Mesto ležalo Bonusovi pri nohách. Sklo pred ním siahalo od stropu až k podlahe a nebyť nízkych mračien, ponúkal by sa mu výhľad do diaľav. Mávol pohárom na šampanské a jeden z dvoch chlapcov v jazdeckých nohaviciach a bielych rukavičkách ihneď priskočil, aby mu dolial. Uvedomoval si, že by mal menej piť. Tieto kvapky sú drahé, ešteže ich neplatí on. Lekár mu naznačil, že mužovi v jeho veku sa patrí premýšľať nad svojím životným štýlom. No toto mu veľmi chutilo. Vysvetľoval to presne takto jednoducho. Chutí mu. Tak ako mu chutia ustrice a račie chvosty. Hlboké a mäkké kreslo. Mladí chlapci. Niežeby k nim mal prístup. Na druhej strane, ani oň nežiadal.

Vyzdvihli ho na recepcii v Obelisku a odprevadili do strešného bytu s výhľadom na prístav na jednej strane a hlavnú stanicu, Námestie pracujúcich a kasíno Inverness na druhej. Bonusa prijal chlap s mäkkými lícami, priateľským úsmevom, vlnitými tmavými vlasmi a ľadovým pohľadom. Volali ho Hekate. Alebo Neviditeľná ruka. Neviditeľná, lebo ho takmer nikto nikdy nevidel. Ruka, lebo väčšina obyvateľov mesta v posledných desaťročiach pocítila taký alebo onaký výsledok jeho práce. Teda, jeho výrobok. Syntetickú drogu vyrábal sám, volali ju brygg. Bonus odhadoval, že zaradila Hekateho medzi štyroch najbohatších mužov v meste.

Hekate sa odvrátil od ďalekohľadu, čo stál na statíve v okne. „V daždi veľa nevidieť,“ konštatoval, potiahol si traky jazdeckých nohavíc a vytiahol fajku z vrecka tvídového saka preveseného cez operadlo stoličky. Bonusovi napadlo, že keby vedel, že to tu bude vyzerať ako na stretnutí anglického poľovníckeho spolku, vybral by si niečo iné než bežný, nudný oblek.

„Žeriav sa však pohol, čo znamená, že vykladajú. Si spokojný s hostinou, Bonus?“

„Nadmieru,“ prikývol Bonus a odpil si zo šampanského. „No musím priznať, že neviem, čo presne slávime. A prečo ste pozvali na oslavu aj mňa.“

Hekate sa zasmial a zdvihol paličku, ktorou si pomáhal pri chôdzi. Kývol ňou do okna. „Slávime tento výhľad, moja drahá platesa. Ako ryba, čo sa plazí po dne, si doteraz videl len riť sveta.“

Bonus sa usmial. Nikdy by mu nenapadlo protestovať proti Hekateho osloveniam. Tento veľký muž mohol preňho urobiť veľa dobrého. Ale aj zlého.

„Svet je odtiaľto akýsi krajší,“ pokračoval Hekate. „Nie pravdivejší, ale krajší. A ešte slávime, samozrejme, aj toto.“ Kývol paličkou k prístavu.

„Čo je to?“

„Najväčšia zásielka, akú sem kedy prepašovali, drahý Bonus. Štyri a pol tony čistého amfetamínu. Sweno do toho investoval celý majetok klubu a ešte čosi navyše. Sleduješ chlapa, ktorý uložil všetky vajíčka do jedného košíka.“

„Prečo?“

„Samozrejme preto, lebo je zúfalý. Vidí predsa, že priemerný turecký tovar od Riders končí na lopatkách v súboji s mojím domácim výrobkom. No jednorazovou zásielkou kvalitného spídu od Sovietov získal množstvovú zľavu a znížil si dopravné náklady na kilogram, čím sa stal konkurencieschopným, pokiaľ ide o cenu aj kvalitu.“ Hekate zaryl svoju paličku do hrubého koberca, ktorý siahal od steny k stene, a hladkal jej pozlátenú rúčku. „Naplánoval to dobre, a ak mu to vyjde, má toho dosť, aby otriasol rovnováhou síl v meste. Tak teda na zdravie nášho dôstojného konkurenta.“

Zdvihol pohár a Bonus ho poslušne nasledoval. No keď si ho priložil k perám, zarazil sa a so zdvihnutým obočím ho skúmal. Kývol na čosi a vrátil pohár chlapcovi, ktorý ho ihneď začal leštiť rukavicou.

„Sweno má smolu,“ pokračoval Hekate. „Nie je jednoduché objednať si také množstvo od celkom nového dodávateľa bez toho, aby sa to nedozvedeli ľudia z brandže. A zdá sa, žiaľ, že niekto dal polícii anonymný, no dôveryhodný tip o tom, kde a kedy.“

„Napríklad vy?“

Hekate sa uškrnul, vzal si späť pohár a vystrčil Bonusovi svoj široký zadok, keď sa naklonil k ďalekohľadu. „Práve kladú nákladiak na zem.“

Bonus pristúpil k oknu. „Prezraďte mi, prečo neudriete na Swena sám a radšej sa len dívate? Okrem toho, že by ste vyradili svojho jediného konkurenta, získali by ste štyri a pol tony kvalitného amfetamínu, ktorý by ste mohli predať na ulici za mnoho, mnoho miliónov.“

Hekate si odpil zo šampanského, no nespúšťal zrak z ďalekohľadu. „Krug,“ začal. „Hovoria o ňom, že je to najlepšie šampanské. Takže nič iné nepijem. Ale kto vie? Keby mi naliali inú značku, možno by mi zachutila a prešiel by som ku konkurencii.“

„Nechcete, aby ľudia ochutnali niečo iné než váš brygg?“

„Mojím náboženstvom je kapitalizmus a slobodný trh. V tom spočíva moje vierovyznanie. Na druhej strane, každý človek má právo podľahnúť svojej náture a pobiť sa o monopol a svetovládu. A je povinnosťou spoločnosti bojovať proti nám. Každý hrá svoju úlohu, Bonus.“

„Amen.“

„Ticho! Teraz odovzdávajú peniaze.“ Hekate si pošúchal dlane. „Showtime.“

Duff stál pri dverách s rukou na kľučke a počul len vlastný dych. Snažil sa nadviazať očný kontakt s chlapmi. Stáli za ním v zástupe na úzkom schodišti. Každý sa venoval sebe – odisťoval zbraň, dával dobré rady kolegovi, odriekal poslednú modlitbu.

„Odovzdali kufor,“ zakričal z poschodia Seyton.

„Teraz!“ zareval Duff, rozkopol dvere a pritisol sa k stene.

Muži vybehli popri ňom do tmy. Duff za nimi. Vlasy mu zmáčal dážď. Videl pohybujúce sa postavy, pár motoriek bez posádky. Priložil si k ústam megafón.

„Polícia! Ani hnúť! Zdvihnite ruky nad hlavu! Opakujem, policajná akcia, zostaňte...“

Prvý výstrel rozbil sklenú výplň vo dverách za ním, druhý mu roztrhol látku na nohaviciach na stehne. Potom sa ozval zvuk, ako keď jeho deti v sobotu večer pečú pukance. Samopal. Kurva.

„Páľ!“ zareval Duff, zahodil megafón, hodil sa na brucho a pokúšal sa namieriť. Uvedomil si, že dopadol do veľkej kaluže.

„Nie,“ zašepkal hlas vedľa neho. Duff zdvihol zrak. Seyton. Stál nehybne s puškou spustenou pri tele. Sabotuje akciu? Je...?

„Majú Sivarta,“ zašepkal Seyton.

Duff žmurkal, aby sa zbavil vody v očiach, potom sa vrátil k Norse Riders. Namieril na jedného z nich. No muž len pokojne sedel na svojej motorke s pripravenou zbraňou. Nestrieľal. Čo sa to, kurva, deje?

„Ak od tejto chvíle nikto nepohne ani chlpom na čuráku, všetko dopadne úžasne.“

Z priestoru mimo svetelného kužeľa sa ozval hlboký hlas a nepotreboval ani megafón.

Duff si všimol najprv motorku Indian Chief. Potom dve postavy, ktoré splývali s tmou. Rohy na prilbe vyššieho chlapa. Rukojemník, ktorého muž s prilbou držal pred sebou, bol o hlavu nižší. Šabľa, ktorú Sweno držal pri krku mladého policajta Sivarta, sa zaligotala.

Duff sa vystrel.

„Budeme postupovať nasledovne,“ zahučal Swenov hrubý hlas spod prilby. „Vezmeme si náš náklad a celkom potichučky vypadneme. Dvaja moji ľudia tu zostanú, aby si overili, že nebudete robiť hlúposti a nepokúsite sa nás napríklad prenasledovať. Rozumeli ste?“

Duff sa pokúsil vstať.

„Byť tebou, zostanem ležať v tom blate,“ zašepkal Seyton. „Už si to dosť dodrbal.“

Duff si nabral vzduch do pľúc. Potom zhlboka vydýchol. Opäť sa nadýchol. Kurva!

„Takže čo?“ spýtal sa Banquo a v ďalekohľade študoval aktérov diania v prístave.

„Zdá sa, že by sme predsa len mali aktivovať mládež,“ konštatoval Macbeth. „No ešte počkajme. Nechajme najprv Swena a jeho ľudí, nech opustia scénu.“

„Prosím? Necháme ich ujsť s nákladiakom a celým tovarom?“

„To som nepovedal, drahý Banquo. No ak zasiahneme teraz, rozpútame krvavý kúpeľ. Angus?“

„Áno, šéfe?“ ozval sa mladík s intenzívnym pohľadom modrých očí, úprimným výrazom, z ktorého sa dali vyčítať všetky emócie, a dlhými plavými vlasmi, ktoré by mu iný šéf ako Macbeth nedovolil. Macbeth vedel, že Angus a Olafson absolvovali kvalitnú prípravu, teraz potrebujú získať len viac skúseností v reálnom živote. A najmä Angus si musí priostriť lakte. Na pracovnom pohovore vyhlásil, že prerušil štúdium za kňaza, keď pochopil, že Boh nie je a len človek môže spasiť seba aj druhých, a preto sa musí stať policajtom. Macbethovi to ako dôvod stačilo, okrem toho mu imponoval Angusov nebojácny postoj, keď mladý chlapec neváhal vyvodiť radikálne dôsledky zo zmeny svojho presvedčenia. Angus sa však potrebuje naučiť zvládať emócie a pochopiť, že v garde je ich úlohou konať a slepo uplatňovať ruku zákona. Na premýšľanie sú iní.

„Vyjdi zadnými dverami, zober auto a priprav sa.“

„Jasné,“ prikývol Angus, vstal a zmizol.

„Olafson?“

„Áno?“

Macbeth sa naňho pozrel. Neustále pootvorená papuľa, sykanie, privreté oči a známky z policajnej akadémie spôsobili, že keď Olafson prišiel za Macbethom a žobronil o preloženie do gardy, Macbeth váhal. Ale chlapec to veľmi chcel a Macbeth sa napokon rozhodol dať mu šancu, tak ako ju kedysi dostal on. Lebo Macbeth potreboval snajpera, ktorý by prevzal jeho úlohy, a ak Olafson aj nebol ktovieako nadaný v teórii, bol bohom obdarený strelec.

„Na poslednom streleckom cvičení si prekonal dvadsať rokov starý rekord tamtoho chlapa,“ kývol Macbeth k Banquovi. „Gratulujem. To je ozaj super. Vieš, čo z toho pre teba teraz vyplýva?“

„Eh... neviem, šéfe.“

„Fajn, lebo z toho nevyplýva nič. Tvojou úlohou bude sledovať a na slovo počúvať inšpektora Banqua a učiť sa. Dnešnú akciu nespasíš. To si užiješ neskôr. Rozumel si?“

Olafsonova uvoľnená čeľusť a spodná pera pracovali, no očividne sa mu nepodarilo sformulovať odpoveď, a tak len prikývol.

Macbeth položil mladíkovi ruku na rameno. „Aj tak si trochu nervózny?“

„Trochu, šéfe.“

„To je normálne. Skús sa uvoľniť. A ešte niečo, Olafson.“

„Áno?“

„Nemiň cieľ.“

„Čo sa deje?“ spýtal sa Bonus.

„Viem, ako to dopadne,“ konštatoval Hekate, vystrel si chrbát a obrátil ďalekohľad od prístavu. „Už ho nepotrebujem.“

Sadol si do kresla vedľa Bonusa. Bonus si to všimol už dávnejšie. Sadá si vedľa ľudí, nie oproti nim. Akoby nemal rád, keď sa naňho človek díva priamo.

„Dostali Swena a amfetamín?“

„Naopak. Sweno dostal jedného z Duffových chlapov.“

„Čože? A vy si nerobíte starosti?“

„Bonus, ja nikdy nestaviam na jediného koňa. Skôr ma trápi celkový obraz. Čo si myslíš o policajnom prezidentovi Duncanovi?“

„O jeho sľube, že vás dostane?“

„Tým mi veru strach nenahnal, no odstránil z polície veľa mojich spolupracovníkov a už len tým spôsobil problémy na trhu. Tak von s tým, si znalec ľudí. Videl si ho, počul si ho. Je taký nepodplatiteľný, ako sa o ňom hovorí?“

Bonus mykol plecom. „Každý má svoju cenu.“

„V tom máš úplnú pravdu. No nie vždy sú tou cenou peniaze. Nie každý uvažuje tak jednoducho ako ty.“

Bonus prepočul urážku, keďže ju nepochopil. „Aby sme zistili, ako sa dá Duncan podplatiť, potrebujeme vedieť, o čo mu ide.“

„Duncan chce slúžiť,“ odvetil Hekate. „Získať lásku mesta. Chce, aby mu postavili sochu, aj keď na to nedá pokyn.“

„To je problém. Ľahšie podplatíte chamtivých škodcov, ako sme my, než opory spoločnosti typu Duncana.“

„Máš pravdu, pokiaľ ide o podplácanie,“ prikývol Hekate. „A mýliš sa, pokiaľ ide o opory spoločnosti a škodcov.“

„Ako?“

„Ide o základy kapitalizmu, drahý Bonus. Snaha jednotlivca o vlastné obohatenie prináša blahobyt celej čriede. Tento krehký mechanizmus pracuje bez toho, aby sme ho videli alebo nad ním premýšľali. To my a najmä ja sme opory spoločnosti, nie zablúdení idealisti ako Duncan.“

„To tvrdíte vy?“

„Tvrdil to filozof Adam Hand.“

„ ...že výroba a predaj narkotík slúžia spoločnosti?“

„ ...že každý, kto pokrýva dopyt, sa podieľa na budovaní spoločnosti. Ľudia ako Duncan chcú regulovať a obmedzovať, to sa prieči prírode a z dlhodobého hľadiska škodí všetkým. Ako by sme teda vedeli zneškodniť Duncana v záujme mesta? Kde sa skrývajú jeho slabiny? Čo vieme použiť? Sex, drogy, nejaké rodinné tajomstvá?“

„Ďakujem za dôveru, Hekate, no to skutočne netuším.“

„To je ozaj škoda,“ pokýval hlavou Hekate a zľahka udrel paličkou o koberec. Chvíľu skúmal chlapca, ako zápasí s novou fľaškou šampanského. „Pojal som totiž podozrenie, že Duncan má jediné slabé miesto.“

„A to?“

„Dlhý život.“

Bonus sa strhol. „Naozaj dúfam, že ste ma sem nepozvali, aby ste ma...“

„Ani náhodou, drahá platesa, pokojne sa prevaľuj vo svojom bahne.“

Bonus si s úľavou vydýchol. Chlapec medzitým strhol z korku kovovú sieťku.

„Na druhej strane,“ pokračoval Hekate, „si obdarený bezohľadnosťou, absenciou lojality a vplyvom, čo ti dáva moc nad ľuďmi, nad ktorými potrebujem mať moc. Verím, že s tebou v prípade potreby môžem počítať – že budeš moja neviditeľná ruka.“

Čosi buchlo.

„A je to!“ zasmial sa Bonus a potľapkal po chrbte chlapca, ktorý sa usiloval dostať čo najviac neposlušného šampanského do pohárov.

Duff ležal nehybne na asfalte. Nad ním stáli rovnako nehybne jeho chlapi a sledovali členov Norse Riders, ktorí sa len desať metrov od nich pripravovali na odchod. Sivart a Sweno stáli v tme mimo svetelného kužeľa, no Duff aj tak videl, ako sa telo mladého policajta chveje v panike. Sweno mu nespúšťal z hrdla čepeľ. Duff si predstavoval, ako už ten najmenší tlak či pohyb rozreže pokožku, potom tepnu, v priebehu pár sekúnd zbaví chlapca krvi. A sám cítil, ako sa ho zmocňuje panika, keď si uvedomil dôsledky. Nielenže bude mať na rukách a v životopise krv jedného z podriadených, ale jeho akcia zrežírovaná na vlastnú päsť sa poserie krátko pred tým, ako si policajný prezident vyberie šéfa Orgkrimu.

Sweno kývol jednému z chlapov z Norse Riders. Ten zoskočil z motorky, postavil sa za Sivarta a namieril mu pištoľ na hlavu. Sweno si spustil priezor prilby, vyšiel do svetla, prihovoril sa mužovi so seržantskými výložkami na koženej bunde, obkročmo si sadol na motorku, pozdravil dotykom dvoch prstov o prilbu a porúčal sa. Duff sa musel ovládnuť, aby za ním nevystrelil. Seržant vydal pár povelov a chvíľu nato sa už stroje pohli do noci. Zostali tu len dve prázdne motorky, keď ostatní členovia gangu nasledovali Swena a Seržanta.

Duff si opakoval, že nesmie podľahnúť panike. Musí premýšľať. Dýchať zhlboka, premýšľať. V prístave zostali štyria chlapi v rovnošate Norse Riders. Jeden z nich stojí v tieni za Sivartom, druhý ich drží v šachu samopalom AK-47. Zvyšní dvaja, zrejme tí, ktorí prišli ako spolujazdci, nastúpili do nákladného auta. Duff počúval unavené, udýchané škrípanie, keď otáčali kľúč v zapaľovaní, a chvíľu dúfal, že stará železná rachotina odmietne naštartovať. A zanadával, keď sa prvé tiché zamrnčanie zmenilo na hlasné vrčanie. Nákladiak sa pohol.

„Dáme im desať minút,“ zakričal chlap so samopalom. „Dovtedy myslite na niečo pekné.“

Duff sledoval, ako zadné reflektory auta pomaly miznú v tme. Niečo pekné? Nielenže mu uniká štyri a pol tony narkotík, spolu s tým prichádza aj o nádej na najväčšie hromadné zatýkanie v povojnovom období mesta. Lebo im nepomôže, že vedia, že čelili Swenovi a jeho chlapom, ak nebudú môcť súdu potvrdiť, že videli ich tváre a nielen štrnásť podrbaných heliem. Niečo príjemné? Duff privrel oči.

Sweno.

Mal ho tu, mal ho v hrsti. Kurva, kurva!

Duff načúval. Chcel počuť niečo, čokoľvek. No ticho rušil len nezmyselný šepot dažďa.

„Banquo má na muške chlapa, ktorý drží policajta,“ konštatoval Macbeth.

„Máš aj druhého, Olafson?“

„Áno, šéfe.“

„Musíte vystreliť naraz. Napočítam do troch. Banquo?“

„Potrebujem viac svetla v okolí cieľa. Alebo mladšie oči. Inak môžem rovnako dobre trafiť chlapca.“

„Môj cieľ je na svetle,“ zašepkal Olafson. „Môžeme sa vymeniť.“

„Ak nešťastnou náhodou zabijeme chlapca, bude lepšie, ak sa to stane Banquovi. Banquo, aká je podľa teba maximálna rýchlosť plne naloženého stalinského auta?“

„Hm, možno šesťdesiatka?“

„Fajn, ale aj tak nám beží čas, ak chceme stihnúť všetko, čo sme si predsavzali. Musíme trochu improvizovať.“

„Plánoval si vyskúšať svoje dýky?“

„Na takúto vzdialenosť? Ďakujem za dôveru. Nie, čoskoro uvidíš, starec. Naozaj uvidíš.“

Banquo odtrhol zrak od ďalekohľadu a sledoval, ako Macbeth lomcuje tyčou lampy, čo trčala zo strechy. Na mocnom krku mu navreli žily, vyceril zuby a Banquo nevedel, či je to grimasa, či úškrn. Tá tyč mala odolať zákernému severozápadnému vetru, ktorý tu fúkal osem z dvanástich mesiacov v roku, no Banquo už videl Macbetha dvíhať autá zo závejov.

„Tri,“ zastonal Macbeth.

Prvé skrutky začali vyskakovať z kovových obložení.

„Dva.“

Tyč s trhnutím povolila, odhalila káble.

„Jeden.“

Macbeth namieril lampu na poľnú cestu.

„Páľ!“

Akoby dvakrát zapráskal bič. Duff otvoril oči akurát včas, aby videl, ako muž so samopalom padá doluznačky a udiera helmou o zem.

Miesto, kde stál Sivart, ožiarilo svetlo a Duff zreteľne videl jeho aj muža za ním. Už nemieril pištoľou na Sivartovu hlavu, opieral sa mu bradou o plece. Potom mu skĺzol po chrbte ako had a zostal ležať na zemi.

Duff sa zvrtol.

„Tu hore, Duff!“

Duff prižmúril oči. Za oslňujúcim svetlom sa ozval hromový smiech, nad prístavom sa zjavil tieň obrovského chlapa.

Ten smiech mu stačil.

Macbeth. Samozrejme, že to bol Macbeth.

2. kapitola

V tichu a mesačnom svite pod bezoblačnou nočnou oblohou sa vznášala čajka. Pod ňou sa striebristo trblietal fjord. Na západnom brehu sa ako múr opevnenia týčila kolmá čierna skalná stena. Takmer na vrchole tej hory dal kedysi dávno mníšsky rád vztýčiť veľký kríž, no keďže ho postavili na strane Fife, silueta sa občanom mesta javila dolu hlavou. Z úbočia hory – ako padajúci most nad vodnou priekopou pevnosti – viedol impozantný železný, 360 metrov dlhý a 90 metrov vysoký Kennethov most. Ľudia ho väčšinou nazývali len nový. Starý most bol relatívne skromný, no krajší, a ležal hlbšie vo fjorde, čo nútilo ľudí chodiť okľukou. V strede nového mosta sa týčil nepekný mramorový kameň v tvare mužského tela. Mal predstavovať bývalého policajného prezidenta Kennetha a osadili ho tam na jeho priamy pokyn. Socha stála na centimeter presne v hraniciach mesta, keďže nijaký iný okres nechcel poskytnúť pamiatke toho podvodníka ani kúsok zeme. Sochár akceptoval Kennethov pokyn, že vizionárstvo policajného prezidenta má stvárniť v typickej pozícii sochy hľadiacej na horizont, no pri všetkej snahe nemohol potlačiť nezvyčajne rozmernú časť tela v okolí krku a brady.

Čajka zamávala krídlami, aby nabrala výšku v nádeji, že sa za horou dostane k lepším rybám, nech aj pritom musí prekonať poveternostný zlom. Z dobrého do zlého. Ľudia tým smerom museli prechádzať dvojkilometrovou úzkou čiernou dierou, čo sa z nového mosta zavŕtavala priamo do skalnej steny. Zdalo sa, že svet si neveľmi váži túto horu aj poveternostný zlom, minimálne v okolitých obciach hovorili o tuneli ako o hrubom čreve s análnym otvorom na oboch stranách. A naozaj, keď čajka preletela cez vrchol hory, akoby sa zo sveta tichej harmónie prehupla do ľadovej špinavej sprchy, ktorá dopadala na mesto pod ňou. A na dôkaz svojho pohŕdania sa vyšpinila, zápasiac ďalej s nárazmi vetra.

Vtáčí výkal dopadol na strechu búdy, v ktorej sa pod lavicou chúlil vyziabnutý chlapec. Hoci tabuľa pri búde informovalo okoloidúcich, že je to zastávka, chlapec si nebol istý. V posledných rokoch zrušili množstvo liniek. Idiotský starosta to odôvodnil poklesom počtu obyvateľov. Chlapec sa však teraz potreboval dostať na stanicu, kúpiť si brygg, lebo spíd, čo bral od motorkárov, bol nahovno, skôr práškový cukor a zemiaková múčka než amfetamín.

Vlhký, mastný asfalt sa ligotal vo svetle posledných pouličných lámp a dažďová voda vytvárala veľké kaluže na rozbitej ceste vedúcej z mesta. Vládlo tu ticho, nikde ani jediné auto, len dážď. Chlapec však zrazu zachytil tiché mrmlanie. Zdvihol hlavu. Potiahol si pásku, čo sa mu v spánku skĺzla z prázdnej očnej jamky na druhé, ešte funkčné oko. Možno by ho mohol niekto zviezť do centra?

Ale nie, zvuk prichádzal z opačnej strany.

Opäť sa schúlil.

Mrmlanie sa zmenilo na hukot. Nevládal sa pohnúť, okrem toho bol celý premočený, a tak si len rukami zakryl hlavu. Prešiel popri ňom nákladiak a ošpliechal búdu spŕškou kalnej vody.

Chlapec zostal ležať a premýšľal nad životom, kým si neuvedomil, že bude lepšie to nerobiť.

Zvuk ďalšieho auta. Že by teraz?

Pozbieral sily a vyzrel von. Ale nie, prichádza tiež od mesta. A tiež sa rúti veľkou rýchlosťou. Civel do blížiacich sa reflektorov. A tá myšlienka mu napadla spontánne: jeden krok do cesty a vyrieši tým všetky problémy.

Auto prešlo popri ňom bez toho, aby trafilo niektorú z kaluží. Čierny Ford Transit. Auto fízlov a v ňom traja ľudia. Jasné, od nich by odvoz nechcel.

„Je pred nami,“ vykríkol Banquo. „Dupni na to, Angus!“

„Ako vieš, že je to on?“ nechápal Olafson a naklonil sa medzi predné sedadlá služobného Fordu.

„Dieselové výfuky,“ vysvetlil mu Banquo. „Bože dobrý, niet divu, že Sovieti majú ropnú krízu. Zaraď sa za nich, nech nás vidia v späťáku.“

Angus udržiaval rýchlosť, kým nevošli do čierneho mračna. Banquo spustil okienko a oprel pušku o bočné zrkadlo. Zakašľal. „A teraz vedľa nich, Angus!“

Angus vyhodil smerovku a dupol na plyn. Transit predbiehal kašľúci a vzdychajúci nákladiak. V okienku nákladiaka sa zrazu zjavil obláčik dymu. Zrkadlo pod hlavňou Banquovej zbrane sa rozbilo.

„Videli nás,“ konštatoval Banquo. „Zaraď sa opäť za nich.“

Dážď naraz ustal a tma ešte zhustla. Vošli do mestského tunela. Asfalt a čierne hrubo otesané skalné steny akoby pohlcovali svetlá ich reflektorov. Videl len červené svetlá pred nimi.

„Čo urobíme?“ uvažoval Angus. „Za tunelom sa začína most, a ak sa dostanú do jeho stredu...“

„Viem,“ prerušil ho Banquo a zdvihol zbraň. Socha predstavovala hranicu ich mesta, a tým aj ich jurisdikcie. Ďalej ich prenasledovať nemôžu. Samozrejme, že teoreticky áno, už aj v minulosti sa stalo, že húževnatí zamestnanci polície, málokedy z drogového, chytili pašerákov na nesprávnej strane hranice. Potenciálne veľká vec však vyletela na súde von oknom a oni museli čeliť obvineniu z hrubého porušenia pracovnej disciplíny. Nábojnica trhla Banquovou remingtonkou.

Nákladiak pred nimi sa začal knísať zo strany na stranu, zo zadného kolesa mu odletovali kusy gumy.

„Teraz uvidíš auto, ktoré sa naozaj ťažko šoféruje,“ uškrnul sa Banquo, nabil a namieril na druhé zadné koleso.

„Angus, trochu sa ich pusť, ak by ich šmarilo o stenu tunela.“

„Banquo...“ ozvalo sa zo zadného sedadla.

„Olafson?“ reagoval Banquo a pomaly stláčal spúšť.

„Oproti ide auto.“

„Fúha.“

Banquo odlepil líce od pažby, práve keď Angus pribrzdil.

ZIS-5 pred nimi lietal od jednej krajnice k druhej, striedavo prepúšťajúc a cloniac reflektory protiidúceho auta. Banquo počul trúbenie, zúfalé trúbenie osobného auta, šofér ktorého vidí blížiaci sa nákladiak a uvedomuje si, že je už na všetko neskoro.

„Kristeježiši...“ zašepkal Olafson.

Trúbenie silnelo.

Potom blyslo svetlo.

Banquo podvedome odvrátil zrak.

Zazrel zadné sedadlo, spiace dieťa opreté lícom o sklo.

Potom boli preč a miznúci zvuk klaksónu znel ako sklamaný ston podvedeného publika.

„Rýchlejšie,“ poháňal opäť šoféra. „O chvíľu sme na moste.“

Angus dupol na plyn a opäť dohnal výfukový mrak.

„Teraz pokoj...“ Banquo namieril. „Len pokoj…“

V tej chvíli sa odhrnula plachta na nákladiaku a reflektory ich auta osvetlili náklad igelitových vreciek s bielym obsahom. Okno medzi nákladným priestorom a kabínou vodiča bolo rozbité. A z kopy kilogramových vreciek na nich mierila hlaveň.

„Angus...“

Ozval sa krátky výstrel a Banquo si stihol všimnúť záblesk, skôr než čelné sklo zbelelo a jeho črepiny sa zosypali dovnútra.

„Angus!“

Angus pochopil a prudko zvrtol volant doprava. A potom doľava. Pneumatiky pískali a guľky svišťali a ústie zbrane pľujúce oheň nasledovalo ich manévre.

„Kurva!“ zareval Banquo a vypálil na druhú pneumatiku auta, no guľka sa len s iskrením odrazila od asfaltu.

A zrazu opäť pršalo. Boli na moste.

„Zlož ho brokovnicou, Olafson,“ zahučal Banquo. „Ihneď!“

Dážď ich bičoval cez čelné sklo a Banquo sa posunul, aby si Olafson mohol oprieť dvojhlavňovú zbraň o operadlo jeho sedadla. Hlaveň trčala Banquovi ponad plece, no rýchlo zmizla, keď sa ozval zvuk podobný úderu tĺčika do mäsa. Banquo sa obzrel. Olafson sedel v predklone, na hrudi mal v bunde dieru. Z operadla vyletela sivá vypchávka, keď ďalšia guľka preletela skrz Banquovo sedadlo a zaryla sa do zadného sedadla vedľa Olafsona. Chlap v nákladiaku sa už rozcvičil. Banquo vytrhol Olafsonovi z rúk brokovnicu, jedným pohybom si ju prehodil dopredu a začal páliť. V aute pred ním vybuchovali mračná bieleho prášku. Banquo pustil brokovnicu a vytiahol pušku. V hustom bielom mračne chlapa nevidel, no z tmy sa už vynorila osvetlená biela mramorová socha Kennetha ako neželaný prízrak. Banquo namieril na zadné koleso a stlačil spúšť.

Zásah.

Nákladiak pred nimi sa opäť zaknísal, predným kolesom vybehol na chodník, zadným narazil na obrubník a bok auta vpálil do oceľou posilneného zábradlia. Škrípanie kovu o kov prehlušilo aj hučanie motora. No šoférovi sa zázrakom podarilo vrátiť ťažké vozidlo na cestu.

„Nesmie prekročiť tú skurvenú hranicu!“ reval Banquo.

Z ráfikov kolies nákladiaka odlietali posledné kúsky pneumatík a k nočnej oblohe sa zdvíhal ohňostroj iskier. ZIS-5 hodilo na stranu, šofér sa to zúfalo snažil vyrovnať, no už nemal šancu. Nákladiak sa spriečil a kĺzal sa po asfalte. Už bol na hranici mesta, keď sa kolesá opäť zachytili o asfalt a vyleteli z cesty. Dvanásť ton umenia sovietskych vojenských inžinierov zasiahlo policajného prezidenta Kennetha tesne pod opaskom, odpálilo podstavec sochy a strhlo ju aj s desiatimi metrami oceľového plota do hlbín. Angus pribrzdil a Banquo v náhlom tichu sledoval, ako policajný prezident Kenneth padá v mesačnom svite, pomaly rotujúc vo vzduchu. Nasledoval ho ZIS-5 s chvostom z bieleho prášku ako nejaká odporná amfetamínová kométa.

„Bože dobrý…“ zašepkal policajt.

Zdalo sa mu, že prešla večnosť, kým sa to všetko ponorilo do vĺn. Voda sa na chvíľu sfarbila do biela a zvuk sa po chvíli doniesol k Banquovi.

Potom opäť zavládlo ticho.

Sean podupkával pred klubovňou a civel cez bránu. Šúchal si veľké tetovanie Norse Riders Till I Die, ktoré mu zdobilo čelo. Taký nervózny nebol od návratu z pôrodnice. Nie je typické, že si s Colinom vytiahli žreb a musia strážiť bránu práve dnes, keď sa dejú také vzrušujúce veci? Nedostali sa k prevzatiu tovaru a nepozvali ich ani na žúr.

„Slečna chce dať chlapcovi meno po mne,“ povedal Sean viac-menej pre seba.

„Super,“ odvetil bez záujmu Colin a potiahol si veľké mrožie fúzy. Dážď mu stekal po holej lebke.

„Veru,“ prikývol Sean. Takto si život nepredstavoval. Netúžil ani po tetovaní, ktoré ho poznačilo na celý život, a nechcel ani chlapca, ktorý napokon spôsobil to isté. Veď cieľom motorkárov je sloboda, či nie? No klub a následne Betty zmenili jeho vnímanie slobody. Až keď niekam patríš, až keď cítiš ozajstnú spolupatričnosť, až vtedy vieš byť naozaj slobodný.

„Tam sú,“ kývol Sean. „Zdá sa, že to vyšlo, čo povieš?“

„Dvaja chýbajú,“ zamračil sa Colin, vypľul cigaretu a otvoril vysokú bránu chránenú ostnatým drôtom.

Prvá motorka zastala pri nich. Spod prilby s rohami sa ozval hromový hlas. „Vyrušili nás fízli. Dvojčatá prídu o chvíľu.“

„Dobre, šéfe,“ prikývol Colin.

Motorky vchádzali jedna po druhej do brány. Jeden z chlapcov zdvihol palec. Super, drogy sú v bezpečí, klub zachránený. Sean si s úľavou vydýchol. Motorky prešli nádvorím popred prízemné drevené domce s emblémom Norse Riders na stenách a zmizli vo veľkej garáži. Stoly už prestreli. Sweno rozhodol, že korisť treba osláviť opijášom. A po pár minútach sa už zvnútra ozvala hudba a prvé oslavné výkriky.

„Sme bohatí,“ smial sa Sean. „Vieš, kam odvezú tie drogy?“

Colin nepovedal nič, len zagúľal očami.

Nevedel. Nikto to nevedel. Len Sweno. A, samozrejme, vodiči nákladiaka. Tak to bolo istejšie.

„Už idú dvojčatá,“ konštatoval Sean a opäť otvoril bránu.

Motorky vošli pomaly, akoby váhavo.

„Ahoj, Joao, čo sa...“ začal Sean, no motorky pokračovali ďalej.

Díval sa, ako zastavujú v strede nádvoria, akoby ich tam chceli odstaviť. Potom na seba pozreli, kývli k otvoreným dverám do garáže a zmizli v nej.

„Videl si Joaov priezor?“ nechápal Sean. „Mal v ňom dieru.“

Colin si len sťažka vzdychol.

„Nerobím si srandu,“ zamračil sa Sean. „Presne v strede. Idem zistiť, čo sa stalo.“

„Počkaj, Sean...“

Ale Sean už bežal nádvorím do garáže. Dvojčatá zostúpili z motoriek. Stáli mu chrbtom, nedali si dolu prilby. Jeden nazeral cez pootvorené dvere, ktoré viedli z garáže rovno na párty do klubovne, akoby nechcel, aby ho objavili, kým neposúdi, čo je to za žúr. Joao, Seanov najlepší kamarát, stál pri svojej motorke. Odopol zásobník zo škaredého AK-47 a zdalo sa, akoby počítal, koľko mu v ňom zostalo nábojov. Sean ho tľapol po chrbte. Joao sa musel zľaknúť, lebo sa prudko zvrtol.

„Čo sa ti stalo s priezorom, Joao? Spŕška kamienkov?“

Joao neodpovedal, akoby mal zrazu naponáhlo a potreboval nabiť zbraň. Robil to nezvyčajne ťarbavo.

Okrem toho pôsobil zrazu... vyšší. Akoby pred ním nestál Joao, ale...

„Kurva!“ zareval Sean, o krok ustúpil a chytil sa za opasok. Lebo už chápal, čo spôsobilo tú dieru v priezore a že už svojho najlepšieho kamaráta neuvidí. Seanovi sa podarilo vytiahnuť pištoľ, odistiť a namieriť na muža, ktorý ešte zápasil so svojím samopalom, no vtom ho niečo trafilo do ramena. Automaticky namieril na miesto, odkiaľ prišiel úder. No nikto tam nebol. Vo dverách stál len chlap v bunde Norse Riders. V tej chvíli akoby Seanovi zvädla ruka. Pištoľ mu vypadla na dlážku.

„Ani necekni,“ povedal hlas za ním.

Sean sa opäť zvrtol.

Mieril naňho samopal a v zrkadlovom odraze prederaveného priezoru videl, ako mu z ramena trčí dýka.

Duff priložil hlaveň samopalu na tetovanie na čele chlapa. Díval sa do jeho gániacej, škaredej papule. Prst už stláčal spúšť, ešte milimeter a... Počul v prilbe svoj zrýchlený dych aj srdce, ktoré mu búchalo pod pritesnou koženou bundou.

„Duff,“ oslovil ho Macbeth odo dverí klubovne.

„Ticho.“

Duff stlačil spúšť o ďalší milimeter.

„Prestaň!“ zvýšil hlas Macbeth. „Teraz sme na rade my, aby sme vzali rukojemníka.“

Duff uvoľnil spúšť.

Chlapcova tvár bola biela ako posteľná plachta. Možno hrôzou, možno stratou krvi. Alebo obojím. Hlas sa mu zachvel. „Nepomáhame...“

Duff ho udrel hlavňou po tetovaní. Strhla mu pokožku na čele, chvíľu sa zabelela ako odraz Duffovej jazvy. Potom ju zaliala krv.

„Ak budeš držať hubu, chlapče, všetko bude fajn,“ povedal potichu Macbeth, keď k nim pristúpil bližšie. Potom schmatol chlapca za dlhé pačesy a s čepeľou dýky na krku ho tlačil k dverám klubovne. „Pripravený?“

„Nezabudni, že o Swena sa postarám ja,“ pripomenul mu Duff, skontroloval, či oblý zásobník pevne drží v samopale, a vykročil za Macbethom a chlapcom.

Macbeth rozkopol dvere, kryl sa za chlapcom, Duff mu bol v pätách.

Urehotaní a ukričaní členovia gangu Norse Riders sedeli pri dlhom stole v priestrannej, no už zafajčenej miestnosti. Všetci vedľa seba, chrbtom k stene, obrátení k trom dverám, čo viedli z klubovne. Iste pravidlo klubu. Duff odhadol ich počet na dvadsať. Hudba hrala naplno. Stones. Jumpin’ Jack Flash.

„Polícia!“ zareval Duff. „Nikto sa ani nepohne, inak môj kolega podreže tohto pôvabného mladíka!“

Čas zamrzol. Duff sledoval v spomalenom filme muža na konci stola, ako dvíha hlavu. Červený prasací ňufák s veľkými nosnými dierkami a vrkoče stiahnuté tak silno, že mu z očí robili dve úzke čiarky plné nenávisti. Z kútiku úst mu visela dlhá, tenká cigarilla. Sweno.

„Nezachraňujeme rukojemníkov,“ odsekol.

Chlapec stratil vedomie a klesol na zem.

Na dve sekundy miestnosť zmeravela, bolo počuť len Rolling Stones.

Kým si Sweno nepotiahol z cigarilly. „Berte ich,“ vyštekol.

Duff si všimol, ako sa dvíhajú aspoň traja členovia bandy, a bez váhania stisol spúšť svojho samopalu AK-47. Držal ju stlačenú. Chrlil kúsky olova s priemerom 7,62 mm, ktoré rozbíjali pivové fľaše, deravili dosku stola, bičovali stenu, zahrýzali sa do mäsa a umlčali aj Micka Jaggera medzi dvoma gas v refréne. Macbeth po jeho boku vytiahol dva revolvery, ktoré vzali mŕtvym členom Norse Riders v prístave aj s bundami, prilbami a motorkami. Duff mal pocit, že v dlani drží teplé, mäkké ženské telo. Miestnosť postupne pohlcovala tma, ako hasli rozstrieľané lampy. A keď Duff konečne uvoľnil spúšť, vzduchom poletoval prach a perie a rozkolísaná stropná lampa vrhala na steny tiene, ktoré vyzerali ako unikajúce prízraky.

3. kapitola

„Rozhliadal som sa okolo seba a v šere som videl len členov Riders s tvárami vrazenými do podlahy,“ vysvetľoval Macbeth. „Krv, črepiny a prázdne nábojnice.“

„Ježiši!“ prekrikoval Angus živú vravu v krčme U murára, v obľúbenom podniku gardy za železničnou stanicou. Modré, prepité oči sa zbožne dívali na Macbetha. „Vy ste ich skrátka zmietli! Kristenanebi! Na zdravie!“

„No, no, dávaj si pozor na slovník, ty budúci kňaz,“ napomenul ho Macbeth, ale keď všetkých osemnásť prítomných členov gardy zdvihlo krígle, napokon s úsmevom zavrtel hlavou a pridal sa k nim. Poriadne si odpil a pozrel sa na Olafsona, ktorý držal ťažký polliter v ľavej ruke.

„Olafson, ešte bolí?“

„Je to o čosi lepšie, odkedy viem, že jedného z nich rovnako bolí rameno,“ zašušlal Olafson a zahanbene si napravil šatku, keď sa ostatní nahlas zasmiali.

„Cestu nám prekopali Banquo a tuto Olafson,“ pokračoval Macbeth. „Ja som týmto dvom umelcom len držal svetlo ako nejaký asistent.“

„Veď rozprávaj ďalej,“ zakričal Angus. „S Duffom ste mali na zemi celý gang. Čo sa stalo potom?“ Dlhé plavé vlasy si zastrčil za uši, akoby chcel lepšie počuť.

Macbeth chvíľu sledoval pohľady plné očakávania, vymenil si pohľad s Banquom a pokračoval. „Niektorí kričali, že sa vzdávajú. Prach sadol, hudbu sme rozstrieľali, a tak konečne zavládlo ticho, no situácia zostávala v tme naďalej neprehľadná. S Duffom sme ich začali kontrolovať od nášho konca miestnosti, nikoho sme nezabili, no pár z nich nepochybne potrebovalo lekársku pomoc. Duff reval, že nevidí Swena.“ Macbeth prešiel prstom po zarosenom pohári. „Všimol som si dvere pri konci stola, na mieste, kde sedel Sweno. A práve vtedy sme začuli, ako štartujú motorky. A tak sme nechali všetkých tak a bežali sme von. Tri motorky práve vychádzali bránou a jedna z nich bola červená Swenova. Strážnik, vyholený chlap s bradou, práve naštartoval a nasledoval ich. Duff šalel, chcel vyraziť hneď za nimi, ja som ho však upozornil, že v klubovni zostalo pár škaredo zranených chlapov...“

„A myslel si si, že to Duffa zastaví?“ ozval sa čísi sipot. „Strach z toho, že nejaká sviňa vykrváca, keď on môže dostať Swena?“

Macbeth sa zvrtol za hlasom. Autor otázky sedel sám vo vedľajšom boxe s tvárou ukrytou v tieni pod skriňou s trofejami šípkárskeho klubu.

„Myslel si si, že Duff bude brať ohľad na životy pár bezcenných ľudí, keď má na dosah taký triumf?“ V tieni sa zdvihol krígeľ. „Predsa len musí dbať o svoju kariéru.“

Pri Macbethovom stole zavládlo ticho.

Banquo zakašľal. „Do riti s kariérou, my z gardy nenechávame len tak zomierať bezbranných ľudí, Seyton. Neviem, ako ste na tom vy na drogovom.“

Seyton sa predklonil do svetla.

„Nikto na drogovom nepozná svoje úlohy. To je ten problém, keď máš šéfa ako Duff. No nechcel som ťa prerušiť, Macbeth. Vrátil si sa teda späť a pustil si sa do preväzovania rán?“

„Sweno je vrah, ktorý pri najbližšej príležitosti opäť zabije,“ povedal Macbeth, nespúšťajúc zrak zo Seytona. „A Duff sa bál, že nám uniknú cez most.“

„Bál som sa, že nám utečú rovnako, ako to skúšal ten nákladiak,“ vysvetľoval Duff. „A tak sme opäť naskočili na motorky. Šťavili sme stroje, koľko sa dalo. A ešte trochu viac. Jedna zle vypočítaná zákruta na mokrom asfalte...“

Duff odstrčil nedojedené zlatisté crème brûlée po damaskovom obruse reštaurácie Lyon, vytiahol z ľadu šampanské a dolial všetkým pri stole. „Po prvej ostrej zákrute dole v údolí som zbadal zadné svetlá štyroch motoriek, a tak som na to dupal ďalej. V spätnom zrkadle som videl, že Macbeth stíha.“

Duff pozrel ukradomky na policajného prezidenta Duncana, či jeho opis padá na úrodnú pôdu. Ťažko sa mu lúštil Duncanov mierny a priateľský úsmev. Duncan sa ešte priamo nevyjadril k večernej akcii, no že vôbec prišiel na oslavu... nie je už to prejavom uznania?

Možno áno, no jeho mlčanie Duffa znepokojilo. Lepší pocit mal z bledého, ryšavého riaditeľa oddelenia pre boj s korupciou, inšpektora Lennoxa, ktorý sa s priateľským entuziazmom nakláňal nad stôl a hltal každé slovo. Aj veľké zelené oči riaditeľky technikov Caithnessovej mu hovorili, že im verí každé slovo.

Duff odsunul fľašku. „Na ceste k tunelu sme išli bok po boku a svetlá pred nami rástli rýchlejšie. Akoby spomalili. Už som videl rohy Swenovej prilby. Vtedy sa stalo niečo nečakané.“

Duncan prisunul svoj pohár so šampanským k poháru s červeným vínom, no Duff nevedel posúdiť, či je to prejav napätia, alebo len netrpezlivosti. „Dve motorky odbočili hneď za autobusovou zastávkou, pri odbočke do Forresu. Zvyšní dvaja pokračovali do tunela. O pár sekúnd sme dorazili k rázcestiu a musel som urobiť rozhodnutie...“

Duff zdôraznil slovo rozhodnutie. Samozrejme, mohol použiť menej pompézne vybrať si. No vyberať si vie každý idiot, rozhodnutie je výsledok uváženia, vyžaduje si proces rozmýšľania a charakter, rozhodnutie prijíma vodca. A takého človeka bude potrebovať aj policajný prezident, keď bude vymenúvať riaditeľa novovytvoreného megalomanského oddelenia s názvom Organizovaná kriminalita. V Orgkrime splynulo drogové oddelenie s oddelením boja s gangmi. Išlo o logickú fúziu, keď si celý trh s drogami momentálne delili Hekate a Norse Riders po tom, ako pohltili ostatné gangy. Otázkou zostávalo meno nového riaditeľa, Duff, alebo Cawdor, skúsený riaditeľ boja s gangmi s podozrivo veľkým a už splateným domom v najlepšej štvrti mesta. Cawdor mal však priaznivcov aj v mestskej vláde a medzi Kennethovými starými sprisahancami v policajnej centrále. Všetci vedeli, že Duncan je ochotný zájsť ďaleko, aby sa zbavil všetkých Cawdorov, ale musí postupovať obozretne, ak nechce stratiť kontrolu nad policajným zborom. Bolo však jasné, že jeden z dvojice Cawdor–Duff bude víťazom a druhý zostane bez oddelenia.

„Kývol som Macbethovi, aby sme ďalej sledovali tých, ktorí odbočili do Forresu.“

„Aha,“ nechápal Lennox. „Ale veď potom sa tí druhí dvaja dostanú za hranicu.“

„Presne. A v tom spočívala naša dilema. Sweno je prefíkaná líška. Poslal dvoch kumpánov do Forresu ako volavky a sám pokračuje k hranici, lebo len naňho jediného z Norse Riders niečo naozaj máme. Alebo počítal s tým, že budeme uvažovať, že uvažuje takto, a urobí presný opak?“

„A máme?“ spýtal sa Lennox.

„Čo či máme?“ nechápal Duff a márne sa snažil nedať najavo podráždenie, že ho zasa prerušili.

„Niečo na Swena. Pokiaľ viem, masaker zo Stoke je dávno premlčaný.“

„Dve lúpeže na pošte v prvom okrsku spred piatich rokov,“ netrpezlivo odsekol Duff. „Máme aj Swenove odtlačky prstov.“

„A čo ostatní z Norse Riders?“

„Na tých nemáme ani hovno. A nezískali sme nič ani dnes, keďže všetci mali na hlavách prilby. Akokoľvek, keď odbočili k Forresu, videli sme prilbu...“

„Čo je masaker zo Stoke?“ spýtala sa Caithnessová.

Duff si vzdychol.

„To si ešte ani nebola na svete,“ priateľsky odvetil Duncan.„Stalo sa to v Capitole hneď po vojne. Swenovho brata mali zatknúť za dezerciu a bol dosť hlúpy, že vytiahol zbraň. Dvaja policajti, ktorí strávili vojnu v zákopoch, ho rozstrieľali na kusy. Sweno pomstil brata o pár mesiacov v Stoke. Prišiel na tamojšiu policajnú stanicu a sťal štyroch policajtov, medzi nimi aj ženu v najvyššom štádiu tehotenstva. Potom nám zmizol z radarov, a keď sa opäť zjavil, jeho čin bol premlčaný. Nech sa páči, Duff, pokračuj.“

„Ďakujem. Myslel som si, že netušia, ako blízko sme im v pätách, že dokonca vidíme Swenovu prilbu odbočovať k Forresu a Starému mostu. Dobehli sme ich po pár kilometroch. Teda, Macbeth vystrelil dvakrát do vzduchu, keď ešte boli kus pred nami. Vtedy zastali. Zastali sme aj my. Medzitým sme vyšli z údolia a už nepršalo. Dobrá viditeľnosť, mesačný svit, päťdesiat, možno šesťdesiat metrov. Vytiahol som svoj AK-47 a zakričal som na nich, aby zliezli z motoriek, prešli päť krokov smerom k nám a kľakli si na asfalt s rukami za hlavou. Poslúchli nás, zostúpili sme z motoriek a vykročili k nim.“

Duff prižmúril oči.

Opäť ich videl.

Ako kľačia.

Kožený odev mu vŕzgal, keď kráčal k nim. Na kraji zorného poľa mu visela kvapka vody z hrany otvoreného priezoru. Čoskoro sa odlepí. Čoskoro.

„Boli sme od nich možno desať, možno pätnásť krokov, keď Sweno vytiahol pištoľ,“ pokračoval Macbeth. „Duff ihneď reagoval. Začal páliť a zasiahol Swena trikrát do hrude. Bol mŕtvy, skôr než udrel prilbou o asfalt. Medzitým však ten druhý vytiahol pištoľ, namieril na Duffa, no našťastie už nestihol vystreliť.“

„Jebem ti!“ vykríkol Angus. „Zastrelil si ho, však?“

Macbeth sa oprel. „Prebodol som ho dýkou.“

Banquo sa zadíval na svojho šéfa.

„Skutočne impozantné,“ zašepkal z tieňa Seyton. „Platí však, že Duff reagoval rýchlejšie, keď Sweno vytiahol zbraň? To by som od teba nečakal, Macbeth.“

„Takže by si sa mýlil,“ odsekol Macbeth. O čo Seytonovi ide? „Tak ako Duff,“ dodal Macbeth a priložil si pohár k perám.

„Zmýlil som sa,“ prikývol Duff a kývol čašníkovi, že potrebujú ešte fľašu šampanského. „Samozrejme, nie keď som strieľal. Mýlil som sa, keď som nám vybral odbočku do Forresu.“

Čašník pristúpil k stolu a zašepkal ospravedlnenie, že zatvárajú a aj tak nesmú nalievať alkohol po polnoci. Iba že by policajný prezident...

„Ďakujem za ponuku,“ prerušil ho Duncan, ktorý vedel brilantne skombinovať lišiacky úsmev a karhavo zdvihnuté obočie. „No budeme dodržiavať zákon.“

Čašník sa vzdialil.

„Aj tí najlepší sa niekedy zle rozhodnú,“ vrátil sa k téme Duncan. „Kedy si to pochopil? Keď ste mu sňali prilbu?“

Duff zavrtel hlavou. „Už keď som si kľakol k mŕtvole a pohľad mi spočinul na jeho motorke. Nebola Swenova, chýbala jeho šabľa. A títo chlapi si nepožičiavajú motorky.“

„Zato prilby áno?“

Duff pokrčil plecom. „Mohol som to tušiť. Veď sme s Macbethom urobili ten istý trik. Sweno si s ním vymenil prilbu, potom spomalili, aby sme videli, že jeho prilba odbočuje do Forresu. On pritom prebehol tunelom a unikol nám cez most.“

„Bystré, to sa musí Swenovi nechať,“ zamyslel sa Duncan. „Má smolu, že jeho ľuďom to myslí pomalšie.“

„Na čo narážate?“ nechápal Duff a skontroloval účet, ktorý mu priniesol čašník.

„Prečo vytiahli pištoľ na policajta, hoci vedeli – ako si sám povedal –, že máme dôkazy len proti Swenovi? Mohli sa nechať zatknúť a o pár hodín vypochodovať z policajnej stanice ako slobodní ľudia.“

Duff mykol plecom. „Možno neverili, že sme od polície. Možno sa báli, že ich naháňa Hekate a prišli sme ich zabiť.“

„Alebo má pravdu policajný prezident,“ podotkol Lennox. „A sú jednoducho hlúpi.“

Duncan si pošúchal bradu. „Koľko členov Norse Riders sa nám podarilo dostať za mreže?“

„Šesť,“ odvetil Duff. „Keď polícia dorazila do klubovne, zostali tam už len ťažko zranení.“

„Doteraz som si myslel, že gangy ako Norse Riders nenechávajú svojich zranených napospas nepriateľom.“

„Vedeli, že sa tak rýchlejšie dostanú do opatery lekárov. Práve ich ošetrujú. Predpokladáme, že sa nám podarí predĺžiť ich väzbu do zajtra. A dovtedy z nich vytlačíme čo najviac informácií o Swenovi. Nech si trpia, koľko chcú. Nájdeme ho, šéfe.“

„To ma teší. Štyri a pol tony amfetamínu. To je dosť.“

„To teda je,“ usmial sa Duff.

„Až toľko, že sa právom pýtam, čo vás viedlo k tomu, že ste ma o akcii neinformovali vopred?“

„Čas,“ rýchlo odsekol Duff. Zvažoval rôzne alternatívy odpovedí na otázku, ktorá musela prísť. „Nemali sme čas. Od chvíle, keď som dostal ten tip, sme museli ihneď konať. Ako šéf som musel zvážiť dôležitosť byrokratických pravidiel v pomere k riziku, že nestihneme zadržať štyri a pol tony amfetamínu na ceste do krvného obehu mládeže tohto mesta.“

Duff sa pozrel na Duncana, ktorý ho zamyslene skúmal. Ukazovákom sa škriabal po špičke brady. Potom si navlhčil pery.

„Pretieklo priveľa krvi. Máme poškodený most. Ryby vo fjorde sú zrejme už kompletne závislé. A Sweno zostal na slobode.“

Duff v duchu zanadával. Ten arogantný svätuškársky idiot predsa musí vnímať aj celkový obraz!

„Na druhej strane,“ pokračoval policajný prezident, „šesť členov Norse Riders sedí vo väzbe. A nech nás aj konzumácia rýb v najbližších týždňoch bude dostávať do nálady, je to lepšie, než keby sa tovar dostal k našim deťom. Alebo...“ Duncan zdvihol pohár so šampanským. „Do našich skladov.“

Lennox a Caithnessová sa zasmiali. Bolo známe, že zo skladov policajnej centrály mizne všetko, čo nie je prikované k zemi.

„Takže,“ nadýchol sa Duncan a zdvihol pohár. „Hodnotím to ako mimoriadne slušný výsledok policajnej práce, Duff.“

Duff dvakrát zažmurkal. Srdce mu poskočilo.

„Ďakujem,“ dopil šampanské.

Duncan vzal kožený obal s účtom. „A účet je dnes na mňa.“ Vybral účtenku, premeral si ju vo vystretej ruke, žmúril. „Hoci nevidím, či som dostal skutočný účet.“

„Kto ho kedy dostal?“ spýtal sa Lennox a silene sa uškrnul, keď sa nikto nezasmial.

„Nechajte mňa,“ vzala mu účtenku Caithnessová a nasadila si starecké okuliare s kosteným rámom. Duff vedel, že ich nepotrebuje a používa ich len preto, aby jej pridali pár rokov a odobrali pozornosť z jej výzoru. Duncan postupoval odvážne, keď jej zveril oddelenie technikov. Nie že by niekto pochyboval o jej odbornej kompetencii, ukončila policajnú akadémiu ako najlepšia študentka, okrem toho študovala aj chémiu a fyziku. No bola najmladšia z vedenia, bez partnera a jednoducho príliš pekná na to, aby ho ľudia nepodozrievali zo všelijakých motívov. Plamene sviečok sa jej trblietali v očiach za sklami okuliarov, na vlhkých, plných červených perách aj na žiarivo bielych zuboch. Duff privrel oči. Ligotavý vlhký asfalt, vlhký zvuk pneumatík. Mľaskavý zvuk. Krv, čo kvapká na podlahu, keď si chlapec vytiahne z krku dýku. Akoby Duffovi zovrela hruď niečia ruka, nahlas si vzdychol a otvoril oči.

„Všetko v pohode?“ Lennox mu dolieval vodu, posledná kvapka práve dopadla do pohára. „Napi sa, Duff, nech si rozriediš šampanské. Ideš šoférovať.“

„Neprichádza do úvahy,“ odsekol Duncan. „Nedovolím, aby moji hrdinovia nafúkali alebo nebodaj niekam nabúrali. Môj šofér nenamieta proti malej zachádzke.“

„Ďakujem,“ prikývol Duff. „Ale Fife leží...“

„... leží mi v podstate na ceste domov,“ neustúpil Duncan. „A nech sa mi poďakuje pani Duffová a vaše dve úžasné deti.“

„Ospravedlňte ma.“ Duff odsunul stoličku, vstal a zmizol.

„Špičkový policajt,“ konštatoval Lennox, sledujúc Duffa, ktorý neistým krokom kráčal k toaletám.

„Duff?“ spýtal sa Duncan.

„Aj on, ale myslel som skôr Macbetha. Má skvelé výsledky, jeho chlapi ho milujú, a hoci pracoval pod Kennethom na boji s korupciou, nikto nepochybuje o jeho čistom štíte. Škoda, že nespĺňa formálne predpoklady na vyššiu pozíciu.“

„Nikde sa predsa nepíše, že na vyššiu pozíciu potrebuješ viac než policajnú akadémiu. Pozri sa na Kennetha.“

„To áno, ale Macbeth aj tak nie je jeden z nás.“

„Z nás?“

„No.“ Lennox s úškrnom zdvihol pohár so šampanským. „Šéfov si vyberáte spomedzi ľudí, ktorí – či sa nám to páči, alebo nepáči – patria k elite. Všetci pochádzame z dobrých štvrtí tohto mesta alebo priamo z Capitolu, získali sme vzdelanie a naše priezviská vzbudzujú rešpekt. Ak mi rozumiete, Macbetha pokladajú skôr za človeka z ľudu.“

„Rozumiem ti. Počúvaj, trochu ma zneistilo to Duffovo potácanie sa. Mohol by si...“

Toaleta bola našťastie prázdna.

Duff si zapol zips, prešiel k umývadlám, pustil si vodu a opláchol tvár. Počul, ako sa za ním otvorili dvere.

„Duncan ma požiadal, aby som ťa išiel skontrolovať,“ prezradil mu Lennox.

„Hm. Čo si podľa teba myslí?“

„O čom?“

Duff si odtrhol papierovú servítku a osušil si tvár. „O... tom, čo sa stalo.“

„Asi to, čo my všetci – že si odviedol dobrú prácu.“

Duff prikývol.

Lennox sa krátko zasmial. „Ty si naozaj brúsiš zuby na Orgkrim, však?“

Duff pustil vodu a namydlil si ruky, opätujúc v zrkadle pohľad riaditeľa oddelenia boja s korupciou.

„Podľa teba som štréber?“

„Veď na tom predsa nie je nič zlé,“ uškrnul sa Lennox. „Len ma baví sledovať ťa.“

„Lennox, ja sa na to hodím. A tak je proste mojou povinnosťou voči tomuto mestu a budúcnosti mojich a tvojich detí urobiť pre Orgkrim čo najviac. Alebo by som mal prenechať najväčšie oddelenie Cawdorovi? Hoci obaja vieme, že si nepochybne zašpinil aj zakrvavil paprče, aby prežil tak dlho pod Kennethom?“

„Aha,“ zasmial sa Lennox. „Takže ťa poháňa zodpovednosť, nie osobné ambície, čo? Svätý Duff, dovoľ mi, aby som ti otvoril dvere.“ Lennox sa hlboko uklonil. „Lebo predpokladám, že sa vzdáš zvýšenia platu aj iných súvisiacich privilégií.“

„Plat, česť aj sláva sú pre mňa druhoradé,“ konštatoval Duff. „Spoločnosť však odmeňuje svojich najužitočnejších členov. Pohŕdať tou odmenou by znamenalo pohŕdať spoločnosťou.“ Zadíval sa na črty svojej tváre. Ako zistíš, že človek klame? Dá sa to vôbec, ak dotyčný presvedčil sám seba, že pravdivá verzia o smrti tých dvoch chlapov na poľnej ceste je tá, na ktorej sa s Macbethom dohodli?

„Už si si doumýval ruky, Duff? Duncan by sa rád pobral domov.“

Chlapi z gardy sa lúčili v mrholení pred krčmou.

„Vernosť a bratstvo,“ odriekal Macbeth. Ostatní mu odpovedali vo viac či menej bľabotajúcom chóre: „Krstení ohňom, zjednotení krvou.“

Potom sa rozpŕchli na všetky svetové strany. Macbeth a Banquo vykročili na západ popred pouličného hudobníka, ktorý skôr zavýjal, než spieval Meet Me On The Corner, a prechádzali cez opustené, spustnuté haly a osirelé chodby železničnej stanice. Zvláštne teplý vietor naberal v chodbách silu a rozfukoval smeti medzi kedysi peknými dórskymi stĺpmi, ktoré sa rozpadali po rokoch útokov exhalátov a absencie údržby.

„Tak čo,“ začal Banquo. „Už mi povieš, čo sa naozaj stalo?“

„Radšej mi povedz ty o Kennethovi a o tom nákladiaku,“ zmenil tému Macbeth. „Deväťdesiatmetrový voľný pád!“ Jeho smiech sa odrážal od murovanej klenby.

Banquo sa usmial. „Prestaň, Macbeth! Čo sa stalo na tej poľnej ceste?“

„Už informovali verejnosť, ako dlho budú opravovať ten most?“

„Iných možno oklameš, mňa však nie.“

„Banquo, dali sme ich dole. Potrebuješ vedieť ďalšie podrobnosti?“

„Potrebujem?“ Banquo rukou zahnal zápach vychádzajúci zo schodov k toaletám, kde sa rozkročená žena neurčitého veku hrbila pri zábradlí. Vlasy jej zakrývali tvár.

„Nie.“

„Tak potom,“ mykol plecom Banquo.

Macbeth sa pristavil pri chlapcovi, ktorý sa opieral o stenu. Keď si čupol k jeho šálke, chlapec zdvihol zrak. Jedno oko mal prelepené čiernou páskou, druhé sa na nich dívalo opojené, zo sna. Macbeth mu do šálky strčil bankovku a položil mu ruku na plece.

„Ako ti je?“ spýtal sa potichu.

„Macbeth,“ zavrčal chlapec. „Čo nevidíš?“

„Zvládneš to,“ nepočúval ho Macbeth. „Nikdy na to nezabudni. Podarí sa ti s tým prestať.“

Chlapcovi preskakoval zachrípnutý hlas. „Aha, a odkiaľ to tak asi vieš?“

„Ver mi, nebudeš prvý.“ Macbeth vstal a chlapec za nimi zakričal roztrasené Boh ti žehnaj, Macbeth!

Vošli do haly vo východnom krídle stanice. Vládlo tu zvláštne ticho ako v kostole. Narkomani, ktorí nesedeli, neležali alebo nestáli pri stenách, sa potulovali halami v spomalenom tanci ako astronauti v cudzej atmosfére a v inej gravitácii. Pár z nich s nedôverou sledovalo dvoch policajtov, no väčšina ich proste ignorovala. Akoby ich röntgenový pohľad dávno odhalil, že nemajú nič na predaj. Väčšina už bola taká vyziabnutá a zničená, že sa im ani nedal určiť vek. A nikto netušil, koľko rokov im ešte zostalo.

„Nikdy sa nenecháš zlákať, aby si to vyskúšal ešte raz?“ spýtal sa Banquo.

„Nie.“

„Väčšina abstinujúcich narkomanov sníva o poslednej dávke.“

„Ja nie. Poďme odtiaľto preč.“

Vyšli k schodom pred západnou bránou a zastali, keď ich strecha prestala chrániť pred dažďom. Vedľa nich na čiernych koľajniciach na nízkom podstavci stálo čosi, čo pripomínalo prehistorického netvora. Stodesaťročná Bertha, prvá lokomotíva krajiny, bola stelesnením optimizmu, ktorý tu kedysi vládol. Široké, majestátne, ploché schody viedli k tmavému a osirelému Námestiu pracujúcich, kde to kedysi žilo všemožným ruchom, stáli tu trhové stánky, cestujúci sa náhlili sem a tam, no teraz sa zmenilo na miesto duchov a šepotal tu len vietor. Na konci námestia žiarili svetlá vznešenej murovanej stavby, v ktorej kedysi sídlilo riaditeľstvo železníc. Po zrušení vlakov budova pustla, až kým ju nekúpili a neprestavali na to najpompéznejšie a najelegantnejšie, čo mesto vedelo ponúknuť: kasíno Inverness. Banquo tam vstúpil jediný raz a ihneď pochopil, že to nie je jeho typ podniku. Lepšie povedané, že on nie je ich typ hosťa. On sa hodil skôr do Obelisku, kam chodili menej elegantní ľudia, drinky tam stáli polovicu a prostitútky neboli ani také krásne, ani diskrétne.

„Dobrú noc, Banquo.“

„Dobrú noc, Macbeth. A dobre sa vyspi.“

Všimol si, ako sa priateľovo telo zachvelo, potom sa v tme zablýskali Macbethove zuby. „Pozdrav Fleancea a pochváľ sa mu, že jeho otec urobil v noci veľkú vec. Čo by som dal za to, aby som videl padať Kennetha voľným pádom z jeho vlastného mosta...“

Banquo počul jeho spokojné hundranie, keď mizol v tme a daždi na námestí. A keď utíchlo aj to, zmocnil sa ho nepokoj. Macbeth nebol len kamarát a kolega, bol mu ako syn, ako Mojžiš v košíku, a Banquo ho miloval takmer rovnako intenzívne ako Fleancea. Preto vyčkal, až kým nevidel Macbetha vynoriť sa na druhej strane námestia a vojsť do svetla pred vchodom, z ktorého vystúpila vysoká žena s dlhými, ohnivými vlasmi v červených šatách. Objala ho. Akoby jej už fantóm zvestoval, že jej milovaný sa blíži.

Lady.

Možno sa jej doniesla správa o udalostiach večera, žena ako Lady by sa nikdy nedostala tam, kde je, keby sa neobklopila ľuďmi, ktorí ju informovali o všetkom, čo potrebovala vedieť z diania pod povrchom tohto mesta. Dlho sa objímali. Lady bola krásna žena a kedysi bola možno ešte krajšia. Nikto zrejme netušil jej skutočný vek, nepochybne mala viac než Macbethových tridsaťtri. No možno mali pravdu tí, ktorí tvrdili, že skutočná láska prekoná všetko.

A možno nie.

Starší policajt sa zvrtol a vykročil na sever.

Vo Fife odbočil šofér policajného prezidenta podľa pokynov na prašnú cestu. Kamienky mu odskakovali spod pneumatík.

„Zastavte tu. Zvyšok už prejdem,“ požiadal ho Duff.

Šofér zabrzdil. V tichu zrazu počuli cvrlikať kobylky aj šum listov v korunách.

„Nechceš ich zobudiť,“ pochopil Duncan a zadíval sa na neveľký biely dom v mesačnom svite. „Máš pravdu. Nech naši drahí spia a nič nenaruší ich pocit bezpečia. Máte to tu pekné.“

„Ďakujem. A ospravedlňujem sa za tú zachádzku.“

„Duff, občas si človek musí vybrať aj dlhšiu cestu. A keď nabudúce dostaneš tip na Norse Riders, zvolíš si dlhšiu cestu cezo mňa, dohodnuté?“

„Dohodnuté.“

Duncan si prechádzal ukazovákom po brade.

„Naším spoločným cieľom je urobiť toto mesto lepším pre všetkých, Duff. To si však vyžaduje spoluprácu všetkých dobrých ľudí, ktorí musia myslieť na záujem spoločnosti, nielen na svoj vlastný.“

„Samozrejme. A chcem vás ubezpečiť, že som ochotný ujať sa akejkoľvek práce, ktorá poslúži zboru a mestu, pane.“

Duncan sa usmial. „V tom prípade sa ti ja musím poďakovať, Duff. Už len posledná vec...“

„Áno?“

„Spomínal si, že štrnásť členov Norse Riders vrátane samotného Swena ste tam nečakali. Aj oni by ľahšie utajili akciu, keby poslali do prístavu dvoch chlapov, ktorí by celkom nepozorovane odviezli nákladiak do bezpečia.“

„To je pravda.“

„Napadlo ti, že aj Sweno dostal tip? A tušil, že ich tam čakáte? V tom prípade by tvoje obavy z úniku informácií možno nestáli celkom na vode. Dobrú noc, Duff.“

„Dobrú noc.“

Duff vykročil k domu. Nadýchol sa vône hliny a trávy, na ktorú už sadla ranná rosa. Už mu to napadlo a teraz to Duncan vyslovil nahlas. Únik informácií. Bonzák. A jeho úlohou je nájsť zdroj toho úniku. Nájde ho hneď zajtra.

* * *

Macbeth ležal na boku s privretými očami. Za chrbtom počul jej pravidelný dych a z kasína duneli basy ako tupý tlkot srdca. Majú otvorené celú noc, no teraz bolo neskoro už aj pre gamblerov a alkoholikov. Po chodbách prechádzali nocujúci hostia a odomykali si izby. Niekto sám, iný s manželkou. A ďalší zasa s iným sprievodom. Lady sa do toho nemiešala, kým ženy prichádzajúce do kasína Inverness dodržiavali nepísané pravidlá a boli vždy diskrétne, vždy udržiavané, vždy triezve, vždy nenakazené a vždy, vždy krásne.

Nedlho po tom, ako sa dali dokopy, sa ho Lady spýtala, prečo sa na ne nedíva. A smiala sa, keď jej odvetil, že má oči len pre ňu. Až neskôr pochopila, že to myslí vážne a doslova. Nemusel sa obzerať, aby ju videl, jej črty mal vypálené na sietnici. Nech sa nachádzal kdekoľvek, stačilo mu privrieť oči a bola tam. Pred Lady nemal žiadnu. Pravda, pri niektorých ženách sa mu silnejšie rozbúchalo srdce a určite nejedno ženské srdce zahorelo preňho. A nepochybne mu niektorá zanechala aj jazvu na srdci. No so žiadnou z nich neprežil nič intímne. Keď to Lady pochopila a spýtala sa s úsmevom, či jej osud daroval skutočného panica, rozpovedal jej svoj príbeh. Dovtedy ten príbeh poznali len dvaja ľudia na celom svete. A potom mu ona rozpovedala svoj.

Hodvábny paplón mu na nahom tele pripadal ťažký a pridrahý. Ako horúčka, ktorá zároveň zohrieva aj chladí. Z jej dychu pochopil, že sa zobudila.

„Čo je?“ spýtala sa rozospatým hlasom.

„Nič,“ zašepkal. „Len neviem zaspať.“

Pritisla sa k nemu, hladila ho po hrudi a po pleciach. Občas, ako teraz, dýchali do taktu. Akoby splynuli do jedného organizmu, ako siamské dvojičky, čo sa delia o pľúca, presne ten pocit mali aj vtedy, keď si rozprávali svoje príbehy, a on pochopil, že už nie je sám.

Rukou skĺzla po jeho ramene, po tetovaniach, k predlaktiu a tam mu prechádzala po jazvách. Povedal jej aj o nich. A o Lorrealovi. Nič pred sebou neskrývali. Nemali tajomstvá, no prosil ju, aby ho ušetrila tých najdesivejších detailov. Milovala ho, to jediné bolo dôležité, to jediné o nej musel vedieť.

Prevrátil sa na chrbát. Hladkala ho po bruchu, prestala, čakala. Bola kráľovná. A jej poddaný sa poslušne postavil pod hodvábnou látkou.

Keď Duff vkĺzol do postele k svojej manželke, načúval jej pravidelnému dychu a cítil teplo z jej chrbta, spomienky na to, čo sa stalo, už akoby začali blednúť. Ich domov naňho takto účinkoval odjakživa. Pochádzala zo zámožnej rodiny z bohatej západnej časti mesta, a hoci si jej rodičia od neho spočiatku udržiavali odstup, postupne akceptovali tvrdo pracujúceho, ambiciózneho mladíka. A podľa svokra pochádzal Duff z dostatočne solídnej rodiny. Všetko ostatné sa už dialo takmer automaticky.

Manželstvo, deti, dom vo Fife, kde deti mohli vyrastať bez toho, aby dýchali jedovatý vzduch mesta, kariéra, všedné dni. Veľa všedných a dlhých dní a na obzore povýšenie. A čas letí. Tak to proste je. Bola dobrá žena aj manželka, o to nešlo. Múdra, starostlivá a verná. A čo on? Nebol azda dobrý manžel? Neživil ich, nešetril peniaze na vzdelanie pre deti, nepostavil im chatu pri jazere? Ale áno, ani ona, ani jej otec sa nemohli na nič sťažovať. No bol taký, aký bol, nemohol za to. O rodinnom živote a teple domova sa dá povedať všeličo, poskytuje však človeku pokoj. Má svoje vlastné tempo, svoj vlastný plán bez ohľadu na to, čo sa deje vo svete. A práve to vnímanie reality – alebo jeho absenciu – potrebuje. Je to preňho životne dôležité. Občas.

„Takže si sa vrátil...“ zamrmlala.

„K tebe a deťom.“

„... na noc,“ dodala.

Chvíľu ležal a načúval tichu medzi nimi. Snažil sa uhádnuť, či je dobré, alebo zlé. Potom sa jej nežne dotkol ramena. Opatrne zatlačil končekmi prstov na unavené svaly, na miesta, kde to mala rada.

Zatvoril oči.

A opäť to videl.

Dažďovú kvapku na hrane priezoru. Muža, ktorý pred ním nehybne kľačal. Prilbu s rohmi. Duff mu chcel niečo povedať, no nenašiel slová. Namiesto toho namieril. Nemohol by sa aspoň pohnúť? Kvapka sa čoskoro odlepí.

„Duff,“ ozval sa mu za chrbtom Macbeth. „Duff, ne...“

Kvapka padala.

Duff stlačil spúšť. Stlačil spúšť. Stlačil spúšť.

Tri výstrely.

Kľačiaci muž pred ním klesol na zem.

Následné ticho trhalo bubienky. Duff si kľakol k mŕtvemu, sňal mu prilbu. Akoby naňho niekto vylial vedro s ľadovou vodou, keď pochopil, že to nie je Sweno. Mladík mal zatvorené oči, zdalo sa, že pokojne spí.

Zvrtol sa, pozrel na Macbetha. Cítil, ako mu oči zalievajú slzy, nevedel sa nadýchnuť, len zavrtel hlavou. Macbeth prikývol, strhol prilbu aj druhému. Aj to bol mladý chalan. Duff prehltol hrču v hrdle, skryl si tvár do dlaní. Aj cez svoje hlasné vzlyky počul chlapcovo žobronenie ako škrekot čajky nad ľudoprázdnou pláňou. „Nie, nerobte to! Nič som nevidel, nikomu to nepoviem! Prosím, aj tak mi neuverí nijaký súd. Ja...“

Hlas uťal. Duff počul buchnutie o asfalt, chrchlanie, potom zavládlo ticho.

Zvrtol sa. Až teraz si všimol, že druhý chlapec je oblečený v bielom. Látka nasávala krv, ktorá mu vytekala z rany na hrdle.

Macbeth stál za chlapcom s dýkou.

Hruď sa mu dvíhala. „Teraz,“ vydýchol zachrípnutým hlasom. Odkašľal si. „Teraz som ti splatil dlh, Duff.“

Duff pritlačil končeky prstov tam, kde vedel, že to bude bolieť.

Druhou rukou zakryl mužovi ústa, aby potlačil jeho krik, a zatlačil ho do nemocničného lôžka. Muž zúfalo trhal putami, ktoré ho držali pri ráme postele. V dennom svetle, ktoré presvitalo cez okno, Duff jasne rozoznával sieť jemných žiliek okolo veľkých, od šoku čiernych zreničiek v doširoka otvorených očiach pod tetovaním Norse Rider Till I Die na čele. A jeho vlastný ukazovák a prostredník sa mu sfarbili do červena tam, kde prenikli pod obväz a mľaskajúc vchádzali do rany na ramene.

Akákoľvek práca, opakoval si Duff. Čo poslúži zboru a mestu.

A zopakoval otázku: „Kto v polícii je vaša spojka?“

Odtiahol mu ruku z ramena. Muž prestal kričať. Uvoľnil mu ústa. Muž nereagoval. Strhol mu z rany obväz a strčil do rany všetky prsty.

Vedel, že je len otázkou času, kedy sa dočká odpovede. Že jestvuje hranica, koľko človek vydrží, kým sa nevzdá, kým neporuší akúkoľvek vytetovanú prísahu a urobí všetko – úplne všetko –, čo by o sebe nikdy nepovedal. Lebo večná vernosť je neľudská a zrada ľudská.

4. kapitola

Prešlo dvadsať minút.

Dvadsať minút, odkedy Duff vošiel do nemocnice a pritlačil končeky prstov na rameno muža s tetovaním, kým v šoku nevyšiel von s dostatkom informácií, kto, kedy a ako, aby dotyčný nemohol vyvrátiť jeho tvrdenia, ak naozaj nebol stopercentne nevinný. V šoku, lebo ak už naozaj mali medzi sebou škodcu, že to je práve tá osoba, bolo príliš dobré na to, aby to bola pravda.

Prešlo tridsať minút.

Tridsať minút, kým si Duff sadol za volant, prešiel mrholiacimi kvapkami, ktoré kropili mesto ako starcov moč, zaparkoval pred policajnou stanicou, prijal veľkorysé kývnutie hlavou recepčnej ako znak toho, že môže ísť ďalej, kým si nesadol oproti Duncanovi a nevyslovil jediné meno. Cawdor. A policajný prezident sa predklonil, spýtal sa ho, či si je istý, predsa len hovoria o riaditeľovi oddelenia boja s gangmi, opäť sa oprel, pošúchal si tvár dlaňami a Duff ho počul po prvýkrát zanadávať.

Prešlo štyridsať minút.

Štyridsať minút, kým Duncan zistil, že Cawdor má voľno, zdvihol telefón a dal Macbethovi pokyn na jeho zadržanie, kým osem mužov gardy obkľúčilo Cawdorov dom, ktorý ležal tak ďaleko na západe, že tam ešte vždy vynášali smeti a odstraňovali bezdomovcov, na veľkom pozemku s výhľadom na more, kde mu bol najbližším susedom starosta Tourtell. Garda zaparkovala dva bloky od domu, prikradla sa do jeho blízkosti, dvaja chlapi z každého smeru.

Macbeth a Banquo sedeli na chodníku a opierali sa o vysoký múr vedľa brány na južnej strane. Cawdor – podobne ako väčšina jeho susedov – polepil svoj múr črepinami skla, no garda mala koberčeky na prekonanie aj takýchto prekážok. Akcia prebiehala podľa štandardných postupov, tímy sa mali ozvať vysielačkou, keď zaujmú dohodnutú pozíciu. Macbeth sa díval na ulicu, kde si šesťročný, možno sedemročný chlapec hádzal loptu o stenu. Teraz zmeravel a sledoval ich s otvorenými ústami. Macbeth sa dotkol ukazovákom pier a chlapec mu prikývol ako námesačný. S tým istým výrazom tváre ako včerajší chlapec v bielom, keď kľačal na asfalte, uvedomil si Macbeth.

„Zobuď sa,“ zašepkal mu do ucha Banquo.

„Čo?“

„Všetky tímy už potvrdili, že sú na mieste.“

Macbeth sa niekoľkokrát zhlboka nadýchol. Musí zabudnúť na všetko ostatné, dostať sa do stavu. Stlačil gombík na vysielačke: „Päťdesiat sekúnd a všetci ideme dnu. Sever? Prepínam.“

Angusov spevavý, uslintaný tón kňaza: „Všetko okej. Nevidím nijaký pohyb. Prepínam.“

„Západ? Prepínam.“

„Všetko okej.“ Hlas zástupcu. Seyton. Neutrálny, pokojný. „Počkaj! Pohli sa záclony. Prepínam.“

„Fajn,“ prikývol Macbeth. Nemusel ani premýšľať, tieto procesy drilovali každý boží deň kvôli tomu, čo ak. „V tom prípade sme možno odhalení, chlapi. Odpočítam a ideme dnu. Tri – dva – jeden... ideme!“

A vtedy prišiel. Ten stav. Stav, keď sa za ním zatvorili dvere a videl pred sebou len úlohu, seba a svojich ľudí.

Vstal, a kým Banquo prehadzoval cez múr koberček, všimol si, ako chlapec s loptou pomaly, roboticky máva voľnou rukou.

V priebehu pár sekúnd boli za múrom a bežali cez záhradu. Macbeth mal pocit, že vníma všetkými zmyslami každý detail naokolo. Počul, ako vietor praská v konároch, videl, ako vrana vzlieta z okraja strechy susedného domu, ucítil hnijúce jablko v tráve. Vybehli po schodoch, Banquo pažbou rozbil okno vedľa dverí, strčil doň ruku a odomkol zvnútra.

Keď vchádzali dnu, počuli rinčanie skla aj z iných častí domu. Osem na jedného. Keď sa Macbeth spýtal Duncana, či naozaj majú dôvod predpokladať, že Cawdor sa bude brániť, Duncan mu vysvetlil, že to nie je dôvod na takúto veľkú akciu.

„Macbeth, chceme vyslať signál, že nešetríme ani vlastných ľudí. Naopak. Rozbite okná, vykopnite dvere, robte hluk a potom vyveďte Cawdora v putách hlavným vchodom, aby to všetci videli a šírili ďalej.“

Macbeth vošiel prvý. Tisol si samopal k ramenu, kontroloval chodbu. Oprel sa chrbtom o stenu vedľa dverí do obývačky. Oči si postupne privykli na tmu po prechode z ostrého slnečného svetla. Zdalo sa, že všetky závesy v dome sú zatiahnuté. Banquo pokračoval do obývačky.

Keď sa Macbeth odlepil od steny, aby ho nasledoval, stalo sa to.

Útočník sa prirútil z tmy jedného z úzkych schodíšť nehlučne a rýchlo ako blesk. Vrazil Macbethovi do hrude, takže padol doluznačky.

Macbeth cítil na krku teplý dych, no podarilo sa mu vsunúť pred telo útočníka zbraň a odtlačiť papuľu, takže ostré zuby sa mu zahryzli len do ramena. Zareval od bolesti, keď mu veľké vrčiace psisko odtrhlo kus kože aj s mäsom. Pokúšal sa biť, no voľná ruka sa mu zaplietla do remeňa zbrane. „Banquo!“ Cawdor nemal psa. Vždy tieto veci pred akciou overovali. No toto bol pes a navyše silný. Macbeth cítil, ako hlaveň zbrane ustupuje. Tá beštia mu ide po krku. Čoskoro mu prehryzne krčnú tepnu.

„Ban...“

Pes zmeravel. Macbeth pohol hlavou a civel do zlomených očí. Potom psie telo ochablo a kleslo naňho. Macbeth ho zo seba striasol a zdvihol zrak.

Stál nad ním Seyton. Podával mu ruku.

„Ďakujem,“ dostal zo seba Macbeth a vstal bez jeho pomoci. „Kde je Banquo?“

„S Cawdorom sú tam,“ Seyton kývol do obývačky.

Macbeth prešiel k dverám. Odtiahli závesy a v silnom protisvetle videl len chrbát Banqua, ktorý sa díval k stropu. Nad ním sa vznášal anjel so slnečnou svätožiarou a so sklonenou hlavou, akoby sa modlil za odpustenie.

Prešla hodina.

Hodina, odkedy Macbeth povedal ideme, kým Duncan nezvolal všetkých riaditeľov oddelení a úsekov do veľkej zasadačky v policajnej centrále.

Stál za rečníckym pultom a nazeral do papierov. Duff vedel, že si tam zapísal slová tak, ako ich podľa neho treba povedať, no čoskoro zabudne na osnovu a povie ich tak, ako ich cíti tu a teraz. Nie preto, že by policajný prezident bol neriadená strela, to ani náhodou, len si uvedomoval svoj rečnícky talent, lebo bol mužom srdca aj rozumu, ktorý rozmýšľal tak, ako cítil, a naopak. Muž, ktorý rozumel sám sebe, a teda aj iným, uvažoval Duff. Prirodzený vodca. Muž, akým Duff chcel byť alebo sa ním stať.

„Všetci viete, čo sa stalo,“ začal Duncan vážnym a pokojným hlasom, no rovno mohol kričať do megafónu. „Aj tak som vás chcel informovať osobne ešte pred popoludňajšou tlačovou konferenciou. Jeden z našich najspoľahlivejších kolegov, inšpektor Cawdor, čelil vážnemu obvineniu a podozreniu z korupcie. A zdá sa, že podozrenie sa potvrdilo. Keďže obvinenie ho spájalo s Norse Riders – proti ktorým sme včera uskutočnili vydarenú akciu – pochopiteľne hrozilo, že sa vzhľadom na situáciu pokúsi zničiť dôkazy alebo utiecť. Preto som dnes o desiatej ráno vydal pokyn garde na okamžité zadržanie inšpektora Cawdora.“

Duff sa nádejal, že ho spomenie menovite, no zároveň chápal, prečo Duncan nechce informovať o detailoch. Lebo v úlohe policajta sa človek naučí, že aj nepísané pravidlá sú tu tepané do kameňa. Preto sa strhol, keď Duncan zdvihol zrak a povedal: „Inšpektor Macbeth, bol by si taký láskavý a v krátkosti nám zhrnul priebeh zatýkania?“

Duff sa zvrtol a sledoval, ako jeho kolega prechádza pomedzi stoličky k pódiu. Aj jeho to očividne prekvapilo. Lebo policajný prezident nezvykol dávať slovo druhým, zväčša len v krátkosti a hutne zhrnul všetko potrebné a ukončil poradu, aby sa všetci mohli vrátiť do boja za zlepšovanie mesta.

Macbeth nevyzeral na pódiu, že je vo svojej koži. Ešte si nevyzliekol čiernu výjazdovú uniformu gardy, no rozopnutý zips odhaľoval biely obväz na pravom ramene.

„Takže,“ nadýchol sa.

Nebol to práve elegantný začiatok, no zrejme nikto nečakal, že šéf gardy bude čarovať so slovami. Macbeth sa pozrel na hodinky, akoby sa kamsi ponáhľal. Všetci v sále však vedeli, že ide len o podvedomý tik policajta, ktorého požiadali o podanie správy. Díva sa na hodinky, akoby z nich mohol vyčítať povinné časové údaje o tom, kedy sa čin stal, alebo mu ciferník aspoň pomohol rozpamätať sa.

„O desať päťdesiatštyri,“ začal Macbeth a dvakrát si odkašľal. „... vnikla garda do domu inšpektora Cawdora. Dvere na terasu boli pootvorené, no nenašli sme stopy vlámania, násilia ani konania druhej osoby, čo by v dome bola pred nami. Odhliadnuc od psa. Neobjavili sme ani stopy, že to urobil niekto iný než Cawdor...“ Až teraz Macbeth zdvihol zrak od hodiniek a zadíval sa na kolegov. „Jedna prevrátená stolička pri dverách na terasu. Nebudem predbiehať závery technikov, no nevylučujem, že Cawdor sa neobesil tým, že zostúpil zo stoličky. On z nej doslova skočil a v kyvadlovom pohybe odkopol stoličku krížom cez izbu. To zodpovedá aj telesným výlučkom mŕtveho, ktoré sú roztrúsené po podlahe. Mŕtvola bola studená, samovražda sa zdá jednoznačná a jeden z kolegov aj navrhol preskočiť rutinné postupy a zvesiť mŕtveho. Predsa len bol Cawdor celý svoj život policajtom. Nedovolil som to...“

Duff postrehol Macbethovu umeleckú prestávku. Kolegovia sa opäť mohli započúvať do ticha. Sám používal rovnaký trik a Duncan tiež, no neveril by, že ho má v repertoári aj praktik Macbeth. A možno ho ani nemal, lebo sa opäť pozrel na hodinky:

„... o desať päťdesiatdeväť.“

Macbeth zdvihol zrak a stiahol si rukáv na hodinky, akoby to chcel uzavrieť.

„Takže tam Cawdor ešte visí. Nie kvôli potrebám vyšetrovania, ale preto, že bol skorumpovaný policajt.“

V sále zavládlo také ticho, že Duff počul, ako dážď bičuje okno vysoko na stene. Macbeth sa pozrel na Duncana, krátko prikývol. Potom zišiel z pódia a vrátil sa na miesto.

Duncan počkal, kým si Macbeth sadne, a pokračoval:

„Ďakujem, Macbeth. To posledné na tlačovej konferencii nezaznie, no pokladám to za vhodný záver nášho interného informačného stretnutia. A nezabúdajte, že odsúdenie zla a slabosti človeka sa dá súčasne pokladať za optimistickú ódu na jeho dobro a silu. Takže späť do dobrej práce, kolegovia.“

Mladá zdravotná sestra stála pri dverách a dívala sa na pacienta, ktorý sa do pol pása vyzliekol. Dlhé tmavé vlasy si odhrnul z čela, kým mu lekár odmotával z ramena zakrvavený obväz. O pacientovi vedela len to, že je policajt. Svalnatý policajt.

„Ach, jaj,“ vzdychol si lekár. „Bude nám treba dosť šiť. A pichneme vám aj injekciu proti besnote. To je štandard pri uhryznutí psom. No najprv vám umŕtvime ranu. Maria, mohli by ste...“

„Nie,“ odsekol pacient s pohľadom upretým do steny.

„Prepáčte?“

„Bez umŕtvenia.“

Zavládlo ticho.

„Bez umŕtvenia?“

„Bez.“

Lekár mu chcel čosi vysvetliť o bolestiach, keď si všimol jazvy na predlaktiach. Staré jazvy, aké vídal pričasto, odkedy sa presťahoval do mesta.

„Chápem,“ prikývol. „Bez umŕtvenia.“

Duff sa oprel v kresle a pritlačil si slúchadlo k uchu.

„To som ja, drahá. Čo robíte?“

„Emilie sa odišla kúpať s kamarátkami. Ewana bolí zub, zoberiem ho k zubárovi.“

„Dobre. Počúvaj, dnes prídem dosť neskoro.“

„Prečo?“

„Zrejme budem musieť aj prespať v meste.“

„Prečo?“ zopakovala. Z hlasu necítil podráždenie ani smútok. Akoby len chcela počuť dôvod, aby to vedela vysvetliť deťom. Sama by ho ani nepotrebovala. Lebo...

„O chvíľu to bude v správach,“ vysvetlil jej. „Cawdor spáchal samovraždu.“

„Bŕŕŕ. Kto je Cawdor?“

„Veď vieš, nie?“

„Neviem.“

„Šéf boja s gangmi. Bol silným kandidátom na riaditeľa Orgkrimu.“

Ticho.

Nikdy sa veľmi nezaujímala o jeho prácu. Jej svet tvorilo Fife, deti a – minimálne v minulosti, keď býval doma – jej manžel. A jemu sa to tak páčilo. Aspoň ich nenamáčal do všetkých hrôz. Na druhej strane fakt, že ju nezaujímali jeho ambície, znamenal, že nie vždy mala pochopenie pre to, koľko si od neho vyžadujú času. A obetí. A... do riti, nerozumela jeho potrebám.

„Riaditeľ Orgkrimu sa stane trojkou vo vedení policajného zboru po Duncanovi a jeho zástupcovi Malcolmovi. Takže je z toho značné haló a vyžaduje si to moju prítomnosť. Ovplyvní to zrejme aj najbližšie dni.“

„Len mi sľúb, že tu budeš na malé narodeniny.“

Malé narodeniny. Doriti! Zaužívali si stretnúť sa vo štvorici deň pred ozajstnými narodeninami detí. Pri hustom mäsovom vývare, s darčekmi od tata a mamy. Naozaj zabudol na Ewanove narodeniny? Možno mu dátum vykĺzol z hlavy po tom, čo všetko sa v posledných dňoch odohralo, no predsa zašiel do obchodu a kúpil Ewanovi to, po čom túžil, odkedy mu Duff prezradil, ako pracujú špehovia na drogovom. Že sa niekedy maskujú, aby ich nespoznali. V zásuvke teraz ukrýval pekne zabalený darček s nalepovacou bradou, lepidlom, okuliarmi, zelenou vlnenou čiapkou, všetko vo veľkosti pre dospelých, aby presvedčil Ewana, že presne s takýmito rekvizitami pracuje tato a jeho kolegovia.

Na internom telefóne mu zablikala kontrolka.

Tušil, kto volá. „Okamih, drahá.“

Stlačil gombík pod lampou. „Áno?“

„Duff? Tu je Duncan. Volám ti kvôli tej popoludňajšej tlačovke.“

„Áno?“

„Chcem presvedčiť médiá, že posledné udalosti nás neochromili a už hľadíme do budúcnosti. Predstavím im meno nového riaditeľa Orgkrimu.“

„Orgkrimu? Hm... už teraz?“

„Aj tak som to hodlal urobiť na prelome mesiaca, no keďže oddelenie gangov prišlo o riaditeľa, bude lepšie ihneď dosadiť dočasného šéfa. Zastavil by si sa u mňa v kancelárii?“

„Samozrejme.“

Spojenie sa prerušilo. Duff nehybne civel na zhasnutú kontrolku. Policajný prezident nezvykol volať osobne, kolegov na stretnutia vždy pozývala jeho sekretárka. Dočasný šéf, ktorý sa logicky stane skutočným riaditeľom, keď sa naplnia formality – lehota pre uchádzačov, posudzovanie žiadostí a tak ďalej. Pohľad mu skĺzol k ďalším kontrolkám. Jedna svietila. Celkom zabudol, že volá s manželkou.

„Drahá, niečo sa stalo, musím bežať.“

„Naozaj? Verím, že nič hrozné.“

„Nie,“ upokojil ju Duff. „Nič hrozné. Ani trochu hrozné. Drahá, zapni si popoludní rádio a dozvieš sa meno nového riaditeľa Orgkrimu.“

„Čože?“

„Bozkávam ťa na krk.“ Tento pozdrav na rozlúčku nepoužili už roky. Duff položil a rozbehol sa – nevedel inak – po schodoch na najvyššie poschodie. Nahor, nahor, vyššie a vyššie.

Sekretárka ho vyzvala, aby rovno pokračoval ďalej. „Čakajú vás,“ usmiala sa.

Usmievala sa. Pritom sa nikdy neusmieva.

Pri okrúhlom dubovom stole vo veľkej, vzdušnej, no triezvo zariadenej kancelárii policajného prezidenta sedeli okrem Duncana ešte štyri osoby. Predčasne šedivý a okuliarnatý viceprezident Malcolm. Študoval filozofiu a ekonómiu na univerzite v Capitole, vyjadroval sa primerane svojmu vzdelaniu a mnohí ho v policajnej centrále pokladali za votrelca. Duncan ho sem dotiahol ako svojho starého kamaráta, aby využil jeho bohaté znalosti s riadením ľudí. Iní tvrdili, že Duncan potreboval jeho bezpodmienečné pritakávanie na poradách. Vedľa Malcolma sedel Lennox, bledý ako albín, a ako vždy sa energicky predkláňal. Jeho oddelenie boja s korupciou vzniklo počas Duncanovej reorganizácie. Chvíľu sa diskutovalo, či má mať v názve slovo boj, niektorí argumentovali tým, že sa používa drogové oddelenie aj oddelenie vrážd. Duncan presadil nový názov s odôvodnením, že už drogové oddelenie si za Kennetha vyslúžilo prezývku oddelenie korupcie.

Oproti Duncanovi sedela jeho asistentka a zapisovala obsah schôdze. Vedľa nej inšpektorka Caithnessová. Keďže Duncan zakázal fajčenie vo svojej kancelárii, na stole chýbal popolník s ohorkami, ktorý by Duffovi prezradil, ako dlho sedia. No všimol si fľaky od kávy na zápisníkoch. Niektoré šálky už boli takmer dopité. A otvorená, pokojná, takmer uvoľnená atmosféra svedčila o tom, že dospeli k záveru.

„Ďakujem, že si si tak rýchlo našiel čas, Duff,“ privítal ho Duncan a ukázal na poslednú voľnú stoličku. „Prejdem k veci. Ako som ti spomenul, urýchlime zlúčenie tvojho drogového oddelenia a oddelenia gangov do Orgkrimu. Čelíme prvej kríze od môjho nástupu do tohto kresla...“ Duncan kývol k písaciemu stolu. Prázdne kreslo policajného prezidenta malo vysoké operadlo, no nepôsobilo vyslovene pohodlne. Trochu príkro, bez mäkkého čalúnenia. Kreslo podľa Duffovho vkusu.

„... takže pokladám za dôležité vyslať signál našej akcieschopnosti.“

„To znie rozumne,“ prikývol Duff. A v tej chvíli svoje slová oľutoval. Akoby si namýšľal, že ho predvolali, aby posúdil úvahy najvyššieho vedenia. „Chcem povedať, verím vám, že ide o správne rozhodnutie.“

Okolo stola zavládlo ticho. Zašiel priďaleko opačným smerom? Dal najavo, že nemá vlastný názor?

„Dotyčný musí byť človek, o čistom štíte ktorého niet ani najmenších pochybností,“ pokračoval Duncan.

„Samozrejme,“ prikývol Duff.

„Nielen preto, že si nemôžeme dovoliť podobné škandály, ako sme zažili s Cawdorom. Potrebujeme človeka, ktorý nám pomôže uloviť skutočne veľkú rybu. Nehovorím o Swenovi, hovorím o Hekatem.“

Hekate. Ticho, ktoré zavládlo po vyslovení jeho mena, hovorilo za všetko.

Duff sa vystrel v kresle. Išlo skutočne o veľkú úlohu. Ale jasné, pozícia si vyžaduje, aby skolil draka. A to bolo krásne. Začína sa to. Život iného, lepšieho muža.

„Viedol si vydarenú akciu proti Norse Riders,“ pokračoval Duncan.

„Pane, neviedol som ju sám,“ skromne ho opravil Duff. Oplatí sa mu prejaviť trochu pokory. Najmä v situáciách, kde pokora pôsobí nenútene. Vtedy si ju totiž môže dovoliť.

„Samozrejme,“ prikývol Duncan. „Pomáhal vám Macbeth. Výrazne vám pomohol. Aký máš z neho dojem?“

„Dojem, pane?“

„Chodili ste spolu do jedného ročníka na policajnej akadémii. Nepochybne odviedol s gardou dobrú prácu, všetci ho tam majú radi. No pravda, garda je mimoriadne špecifická jednotka. Preto sme chceli počuť postoj človeka, ktorý ho pozná. Myslíš si, že Macbeth by sa na takúto pozíciu hodil?

Duff musel dvakrát prehltnúť, kým sa mu rozozvučali hlasivky.

„Či by Macbeth mohol viesť Orgkrim?“

„Áno.“

Duff potreboval pár sekúnd. Zakryl si rukou ústa, zvraštil čelo v nádeji, že tak bude pôsobiť ako uvažujúci, nie hlboko sklamaný človek.

„Duff?“

„Jedna vec je viesť chlapov pri obsadzovaní budovy, strieľať banditov a zachraňovať rukojemníkov,“ nadýchol sa Duff. „Tu o Macbethových schopnostiach nepochybujem. Vedenie Orgkrimu si však vyžaduje trochu iné predpoklady.“

„V tom sa zhodujeme,“ prikývol Duncan. „Trochu iné a nie celkom iné predpoklady. V oboch prípadoch je jeho úlohou viesť tím. A čo jeho charakter? Dá sa mu veriť?“

Duff si zachytil hornú peru medzi palec a ukazovák.

Macbeth. Zasraný Macbeth! Čo má povedať? To povýšenie si zaslúžil on, Duff, a nie chlap, ktorý mohol skončiť ako žonglér a vrhač dýk v putovnom cirkuse! Uprel zrak na maľbu na stene nad písacím stolom. Pochodujúci, usmiati ľudia. Podľa Duncana vyjadrovala vieru v budúcnosť, súdržnosť, schopnosť viesť a solidaritu so slabšími. Predstavil si situáciu na poľnej ceste. Macbetha, seba, dvoch mŕtvych chlapcov. Dážď, čo zmýval krv.

„Áno,“ prikývol Duff. „Macbethovi sa dá veriť. No je v prvom rade mužom činu. Zrejme ste to vycítili aj v jeho dnešnom prejave.“

„Aj s tým súhlasím,“ prikývol Duncan. „Preto som ho aj dnes oslovil. Chcel som vidieť, ako to zvládne. A všetci tu prítomní sme sa zhodli, že prejavil ukážkový príklad rešpektu praktika pre zaužívané rutiny, no zároveň schopnosť skutočného vodcu nadchnúť a inšpirovať svoj tím. Cawdor tam visí, lebo bol skorumpovaný policajt.“

Duncan napodobnil Macbethov východný dialekt a vyslúžil si tým uznanlivý smiech.

„Ak skutočne disponuje týmito vlastnosťami,“ pokračoval Duff a nepočúval vnútorný hlas, ktorý mu šepkal, aby nepokračoval, „vyvstáva otázka, prečo to nedotiahol ďalej po dlhých rokoch na policajnej akadémii.“

„Dobrá otázka,“ prikývol Lennox. „No to pokladáme za jeden z najsilnejších argumentov v prospech Macbetha.“ Zasmial sa nenáležitým, jasným a zvučným smiechom. „Za predchádzajúceho policajného prezidenta ani jeden z nás, čo tu sedíme, nezastával významnú pozíciu v zbore. Tak ako Macbeth sme nehrali Kennethovu hru, odmietali sme brať úplatky. Moje zdroje potvrdili, že to prispelo k pribrzdeniu Macbethovej kariéry.“

„V tom prípade ste už našli odpoveď aj na tú otázku,“ chladne konštatoval Duff.

„A, samozrejme, zvážili sme aj jeho vzťah k majiteľke kasína.“

Malcolm sa krátko pozrel na Duncana. Ten mu kývol a Malcolm sa ujal slova. „Ekokrim postupuje ofenzívne voči odvetviam, ktoré za predchádzajúceho vedenia unikali našim radarom. V tej súvislosti kontrolovali práve kasíno Inverness a dospeli k jednoznačnému záveru, že Inverness môže slúžiť ako príklad správneho vedenia účtovníctva, odvádzania daní aj vzťahov k zamestnancom. A to v danej brandži nie je samozrejmosť. V súčasnosti sa venujú kasínu Obelisk a...“ uškrnul sa. „... poviem to tak, že tam je to o čomsi inom. Ako sa hovorí, pokračovanie nabudúce. Neskončili sme. Ale ešte raz, nemáme nijaké výhrady voči Lady a jej podniku.“

„Macbeth je outsider z chudobného východu,“ pripomenul Duncan. „Kým všetci, čo tu sedíme, patríme k vnútornému okruhu. Všetci vedia, že sme spoločne bojovali proti Kennethovi a predstavujeme zmenu kultúry v zbore, no aj to, že všetci sme vychodili drahé školy a pochádzame z privilegovaných rodín. Pokladám za dobrý signál, že v polícii, v našej polícii, môže siahnuť na vrchol každý, bez ohľadu na pôvod a konexie, stačí, ak tvrdo a čestne pracuje. S dôrazom na slovo čestne.“

„Je to dobrý signál,“ prikývol Malcolm. „Najmä ak najprv pustíme médiám správu o Macbethovej zásluhe na úspechu akcie proti Norse Riders.“

„Dobrý nápad,“ pochválil ho Lennox.

„Výborne,“ spojil si dlane Duncan. „Duff, chceš ešte niečo dodať?“

Nevšimli ste si jeho jazvy?

„Duff?“

Nevšimli ste si jeho jazvy?

„Niečo sa deje, Duff?“

„Nie, pane. Nemám čo dodať. Som si istý, že Macbeth je dobrá voľba.“

„Fajn. V tom prípade ďakujem všetkým prítomným.“

Stierače bojovali s dažďom na čelnom skle Banquovho Volva PV544, keď Macbeth civel na červené svetlo semafora. Auto bolo trochu ako Banquo; o dosť staršie od ostatných naokolo, no funkčné a dôveryhodné. Čosi na dizajne auta, najmä jeho pretiahnutá kapota a vystávajúci nárazník, vyvolávalo dojem, že ide o prežitok z vojny. No vo svojom vnútri a pod kapotou skrývalo podľa slov svojho hrdého majiteľa všetko, čo človek môže žiadať od moderného auta.

Stierače nestíhali zotierať a stekajúca voda pripomenula Macbethovi topiacu sa zmrzlinu. Cez cestu prebehol chlapec v plášti. Macbeth sledoval, ako sa semafor pre chodcov prepol na červenú. Videl ľudské telo pokryté krvou od hlavy po päty. Striaslo ho.

„Čo je?“ nechápal Banquo.

„Asi budem mať horúčku,“ zamračil sa Macbeth. „Vidím prízraky.“

„Prízraky a znamenia,“ pokýval hlavou Banquo. „Chrípka. Inak, ani sa ti nečudujem. Včera si chodil celý deň premočený, dnes ťa pohrýzlo to psisko.“

„Keď spomínaš tú beštiu, už sme zistili, odkiaľ sa tam vzala?“

„Len to, že nepatrila majiteľovi domu. Musela tam vniknúť cez otvorené dvere na terase. Mňa by skôr zaujímalo, ako zomrela.“

„Nespomínal som ti to? Skolil ju Seyton.“

„Spomínal. Nenašiel som však nijaké zranenia. Azda ju udusil?“

„Netuším. Spýtaj sa jeho.“

„Pýtal som sa, no nedostal som rozumnú odpoveď. Len mi...“

„Tato, zelená!“ Zo zadného sedadla sa medzi nich naklonil chlapec. Macbeth sa zadíval na vyrasteného devätnásťročného chalana. Fleance zdedil viac z matkinej skromnosti než z otcovej veselej žoviálnosti.

„Šoféruješ ty, alebo tvoj otec?“ usmial sa Banquo a dupol na plyn.

Macbeth sledoval ľudí na chodníkoch, nakupujúce gazdiné, nezamestnaných v radoch pred výčapmi. Posledných desať rokov sa v meste dopoludnia pohybovalo čoraz viac ľudí. Čakal, že mesto bude vďaka tomu pôsobiť živšie a rušnejšie, no stal sa presný opak. Apatické, rezignované výrazy pripomínali živé mŕtvoly. Posledné mesiace hľadal náznaky zmeny pod vplyvom Duncanovho vedenia polície. Možno zvýšením počtu hliadok o čosi klesla najočividnejšia, brutálna pouličná kriminalita. A možno sa len presunula hlbšie do bočných uličiek, zmizla z očí.

„Popoludňajšie prednášky sme za mojich čias na policajnej akadémii nemali,“ konštatoval Macbeth.

„Nie je to prednáška,“ opravil ho chlapec. „S pár spolužiakmi sme zorganizovali kolokvium.“

„Kolokvium? To je čo?“

„Fleance a pár ďalších najaktívnejších spolužiakov spolupracujú pri prípravách na skúšky,“ vysvetlil mu Banquo. „To je fajn.“

„Podľa tatka mám študovať právo, policajná akadémia mi vraj nestačí. Čo si myslíš ty, ujo Macbeth?“

„Mal by si počúvať otca.“

„Ale veď ani ty si neštudoval právo,“ namietol chlapec.

„A pozri sa, kam to dotiahol,“ zasmial sa Banquo. „Prestaň, Fleance, musíš mieriť vyššie než tvoj úbohý otec a tento povaľač.“

„Vždy mi hovoríš, že nemám vodcovskú povahu,“ mračil sa Fleance.

Macbeth sa so zdvihnutým obočím pozrel na Banqua.

„Naozaj? Doteraz som si myslel, že úlohou otca je presviedčať svoje deti, že všetko zvládnu, ak sa budú dostatočne usilovať.“

„Veď áno,“ prikývol Banquo. „A ja ani netvrdím, že nemá vodcovské schopnosti. Hovorím, že na to nemá povahu. A znamená to, že musí o to tvrdšie pracovať. Je bystrý, musí sa naučiť veriť svojmu úsudku, prevziať iniciatívu a nenasledovať sústavne ostatných.“

Macbeth sa obzrel k zadnému sedadlu. „Tvoj otec ťa teda nešetrí, Fleance.“

Fleance pokrčil plecom. „Niekto chce za každú cenu komandovať a veliť, iní takí nie sú, čo je na tom divné?“

„Nič,“ odsekol Banquo. „No ak človek chce niečo dosiahnuť, mal by sa zmeniť.“

„A ty si sa zmenil?“ podráždene sa spýtal Fleance.

„Nie, bol som ako ty,“ priznal Banquo. „Spokojný s tým, že rozhodujú druhí. No teraz by som si želal, aby ma vtedy niekto presvedčil, že moje úvahy sú rovnako dobré ako úvahy druhých. A občas lepšie. A ak uvažuješ lepšie, musíš viesť. Je to tvoja prekliata povinnosť voči spoločnosti.“

„Čo hovoríš, ujo? Môže sa človek len tak zmeniť na vodcovský typ?“

„Neviem,“ zamyslel sa Macbeth. „Niektorí ľudia sú podľa mňa rodení vodcovia a stanú sa nimi celkom prirodzene. Ako policajný prezident Duncan. Taký človek ťa nakazí svojím presvedčením a si ochotný zrazu položiť zaňho život. Zas iní, ktorých poznám, nemajú ani presvedčenie, ani vodcovské schopnosti a poháňa ich len túžba po kariérnom raste, až napokon zasadnú do riaditeľského kresla. Možno sú inteligentní, majú šarm, presviedčacie schopnosti, no v skutočnosti sa nevyznajú v ľuďoch. Vidia a chápu totiž jediné: samých seba.“

„Hovoríš o Duffovi?“ usmial sa Banquo.

„Kto je Duff?“ ožil Fleance.

„To je jedno,“ mykol plecom Macbeth.

„Ale, ujo. Mám sa predsa učiť.“

Macbeth si vzdychol. „S Duffom sme boli priatelia v detskom domove aj na policajnej akadémii, teraz vedie drogové oddelenie. Musíme dúfať, že ho život čosi naučí a podarí sa mu zmeniť.“

„Jemu nie,“ smial sa Banquo.

„Drogové,“ zamyslel sa Fleance. „To je ten s jazvou na tvári?“

„Presne.“

„Kde k nej prišiel?“

„Narodil sa s ňou,“ vysvetlil mu Macbeth. „No už sme pri škole. Buď šikovný.“

„Jasné, ujo Macbeth.“

Oslovenie ujo si Fleance zaužíval z detstva, teraz ho používal so slušnou dávkou irónie. No keď ho Macbeth videl bežať v daždi do brány policajnej akadémie, cítil, ako ho ešte vždy hreje pri srdci.

„Dobrý chlapec,“ povedal potichu.

„Mal by si si tiež dačo zamiesiť,“ pripomenul mu Banquo a zišiel z chodníka naspäť na cestu. „Deti sú dar.“

„Viem. No s Lady je už na to trochu neskoro.“

„Tak s nejakou mladšou. Čo tak s niekým v tvojom veku?“

Macbeth neodpovedal. Len sa zamyslene zadíval z okna.

„Pri pohľade na červeného mužíka na semafore som si predstavil smrť.“

„Myslel si na Cawdora,“ pochopil Banquo. „Inak, hovoril som s Angusom, aké to bolo, keď ho videl hompáľať sa.“

„Nejaké náboženské úvahy?“

„Nie. Vraj len nechápe bohatých, privilegovaných ľudí, ktorí si siahnu na život. Že aj keby Cawdor prišiel o prácu a keby si aj odpykal krátky trest, našetril si dosť na dlhý a bezstarostný život. Musel som chlapcovi vysvetliť, že dôležitá je výška pádu. Sklamanie, keď pochopíš, že budúcnosť nenaplní tvoje očakávania. Preto je dôležité nemať veľké oči, začať pomaly a neuspieť príliš zavčasu. Heslo je neustály rast, však?“

„Vlastnému synovi si sľúbil lepší život, ak bude študovať právo.“

„U synov to je iné. Sú predĺžením tvojho života. Ich úlohou je starať sa o ďalší rast.“

„Nebol to Cawdor.“

„Čo?“

„Nemyslel som na Cawdora.“

„Aha.“

„Myslel som na toho chlapca na poľnej ceste. Bol...“ Macbeth sa zadíval z okna. „Červený. Zmáčaný krvou.“

„Nemysli na to.“

„Chladnou krvou.“

„Chladnou... ako to myslíš?“

Macbeth sa nadýchol. „Tí dvaja chlapci pri Forrese sa vzdali. Ale Duff toho so Swenovou prilbou aj tak zastrelil.“

Banquo pokrútil hlavou. „Vedel som, že v tom bude čosi také. A druhý chalan?“

„Slúžil by ako svedok.“ Macbeth zvraštil tvár. „Veď vybehli rovno zo žúru. Mal len premočenú bielu košeľu a biele nohavice. Vytiahol som dýku. Začal ma úpenlivo prosiť. Vedel, čo ho čaká.“

„Nepotrebujem počuť všetko.“

„Postavil som sa zaňho. No nedokázal som to. Stál som s dýkou ako ochromený. Potom som si však všimol Duffa. Sedel ku mne chrbtom, tvár si ukrýval v dlaniach, rumázgal ako decko. A tak som bodol.“

V diaľke sa ozvali sirény. Hasiči. Čo môže horieť v takomto lejaku? zamyslel sa Banquo.

„Neviem, či to spôsobili jeho mokré šaty,“ rozprával ďalej Macbeth. „No krv ho celého sfarbila. A keď tak ležal na asfalte s rozpaženými rukami, pripomenul mi mužíka zo semaforu. Ten, ktorý ti hovorí stop. Zastav. Už ďalej nechoď.“

Mlčky smerovali ku vchodu do garáže pod policajnou centrálou, k vyhradeným miestam pre vedúcich oddelení a vyššie šarže. Banquo odbočil na parkovisko za budovou. Zastal a vypol motor. Dážď bubnoval na strechu auta.

„Rozumiem,“ prerušil ticho Banquo.

„Čomu rozumieš?“

„Duff vedel, že ak by ste zatkli Swena a postavili ho pred chamtivého sudcu v najskorumpovanejšom meste krajiny – koľko by dostal? Dva roky? Možno tri? Alebo by ho oslobodil? A rozumiem aj tebe.“

„Naozaj?“

„Áno. Lebo koľko by dostal Duff, ak by Swenov poskok svedčil proti nemu? Dvadsať rokov? Dvadsaťpäť? V zbore sa staráme o svojich ľudí, nikto iný to nerobí. A okrem toho, ďalší škandál by uškodil polícii práve v čase, keď nový policajný prezident vracia občanom dôveru v právo a poriadok. Je dôležité vnímať celkový obraz. A občas surová sila bojuje na strane dobra, Macbeth.“

„Možno.“

„Už na to nemysli.“

Voda stekajúca po čelnom skle deformovala sídlo polície pred nimi. Zostali sedieť, akoby potrebovali stráviť vyrieknuté slová, než vystúpia.

„Duff ti musí byť vďačný,“ nadviazal Banquo. „Keby si to neurobil ty, musel by to urobiť on. Obaja si to uvedomujete. A teraz jeden na druhého niečo máte. Rovnováha teroru. Vďaka nej sú ľudia schopní v noci zažmúriť oko.“

„S Duffom nie sme ako USA a Sovieti.“

„Veru, čo ste vlastne? Na policajnej akadémii ste držali spolu ako pokrvní bratia, teraz sa už ani nebavíte. Čo sa stalo?“

Macbeth mykol plecom. „Vlastne nič. Už od počiatku sme boli nevyrovnaný pár. On je Duff. Jeho rodina vlastnila kedysi veľké majetky a toho sa človek nezbaví. Jazyk, vznešené maniere. V detskom domove to z neho robilo odvrhnutého samotára, a tak náhodou hľadal útočisko u mňa. Stalo sa z nás duo, s ktorým sa nežartuje, no už na policajnej akadémii začal vyhľadávať svojich ľudí. Ako krotký lev, ktorého vypustia do džungle. Vyštudoval čosi aj na univerzite, našiel si bohaté dievča, oženil sa. Deti. Jednoducho sme sa od seba vzdialili.“

„Alebo ťa začalo srať, že sa správa v zmysle svojej povahy ako egoistická a arogantná sviňa?“

„Človek sa v Duffovi ľahko spletie. Na škole sme si sľúbili, že pôjdeme po veľkých, zlých chlapoch. Banquo, Duff naozaj chcel zmeniť toto mesto.“

„Preto si ho zachránil?“

„Duff je šikovný a tvrdo drie. Zdá sa, že dostane Orgkrim. Prečo by jedna chyba mala pokaziť kariéru človeku, ktorý môže prospieť nám všetkým?“

„Lebo nemáš v povahe zabíjať bezbranných.“

Macbeth mykol plecom. „Možno som sa zmenil.“

„Ľudia sa nemenia. No chápem, že si to vnímal ako prostú vojenskú povinnosť. Ty, ja a Duff bojujeme v tejto vojne na jednej strane. Usekli ste život dvom členom Norse Riders a oni tak teraz nemôžu skracovať životy našim deťom svojím jedom. Nevykonávaš však svoju povinnosť s radosťou. Chápem, čo ťa to stojí, keď vidíš svojich mŕtvych nepriateľov na bežnom semafore. Si lepší muž než ja, Macbeth.“

Macbeth sa uškrnul. „Starec, vo vojnovom virvare sa orientuješ lepšie, a tak cítim úľavu v srdci, že mám tvoje odpustenie.“

Banquo zavrtel hlavou. „Neorientujem sa lepšie. Som len táraj a mojou jedinou vodiacou niťou je pochybnosť.“

„Veru, pochybnosť. Nezožiera ťa občas?“

„Nie,“ odsekol Banquo s pohľadom von. „Nie občas. Stále.“

Macbeth a Banquo prešli z parkoviska k zamestnaneckému vchodu v zadnom trakte policajnej centrály – dvestoročnej kamennej budovy v centre okrsku Tri-východ. Budova slúžila istý čas ako väzenie, hovorilo sa o mnohých popravách a šepkalo o mučení. Mnohí, čo robili nadčasy, spomínali nevysvetliteľné závany ľadového vzduchu na chodbách a vzdialený krik. Banquo vysvetlil Macbethovi, že to bol len ľahko excentrický bachár, ktorý každý deň presne o piatej vypínal kúrenie, a keď niekto odišiel od stola a nezhasol pracovnú lampu, reval od zúrivosti.

Macbeth si všimol dve Aziatky, ako sa trasú od zimy na chodníku medzi nezamestnanými mužmi a rozhliadajú sa, akoby na niekoho čakali. Mestské kurvy sa kedysi schádzali na Ulici striedmosti za sídlom železnice, kým ich mestská vláda pred pár rokmi nevyhnala a nerozdelila tým trh na dve časti. Tie atraktívnejšie chodili do kasín, ostatné museli šliapať v tvrdých podmienkach ulice a v blízkosti ruky zákona sa cítili bezpečnejšie. Okrem toho, keď polícia pod tlakom politikov či médií pravidelne čistila ulice od sexuálneho hnoja masovým zatýkaním, všetky strany boli spokojné, ak sa presuny realizovali krátko a rýchlo. Aj tak sa čoskoro všetko vrátilo späť do starých koľají. Nedal sa prehliadnuť ani fakt, že dievčatá mali značnú časť svojich zákazníkov práve z policajnej centrály. Macbeth ich však už tak dlho zdvorilo odmietal, že mu dali pokoj. A tak keď zbadal, ako sa dve ženy pohli k nemu a Banquovi, usúdil, že sú v tejto štvrti nové. A vedel, že si ich zapamätá. Aj pri relatívne nízkom štandarde týchto ulíc pôsobili nezvyčajne ošumelo. Macbeth sa už naučil, ako ťažko sa odhaduje vek ázijských žien, no bez ohľadu na počet rokov, tieto dve ich prežili v tvrdých podmienkach. Čítal im to z očí. Patrili k chladným a odmietavým typom, ktoré človeku neumožnia preniknúť do ich vnútra a len odrážajú okolie. Kráčali zhrbené, oblečené v lacných plášťoch, no jeho pozornosť upútalo niečo iné, čosi, čo sa mu nepáčilo, akási deformácia v ich tvárach. Jedna z nich otvorila ústa a ukázala hnedý, štrbavý chrup.

„Je mi ľúto, dámy,“ zastavil ju bodro, skôr než stihla čokoľvek povedať. „Radi by sme prijali vašu ponuku, no mám hrozne žiarlivú manželku a ten tam brutálne nákazlivú pohlavnú chorobu.“

Banquo čosi zamrmlal a zavrtel hlavou.

„Macbeth,“ oslovila ho jedna s lámaným prízvukom a pípavým hlasom bábiky, ktorý sa nehodil k jej tvrdému pohľadu.

„Banquo,“ oslovila Banqua druhá a mala rovnaký prízvuk, rovnaký hlas.

Macbeth sa zarazil. Obe ženy si sčesali dlhé vlasy čierne ako sadza do tváre, určite aby zakryli deformácie, no nemohli zakryť neázijsky dlhé, ostročervené nosy, ktoré im viseli k ústam ako žeravé sklo pod sklárskou píšťalou.

„Poznáte naše mená,“ povedal potichu. „Ako vám pomôžeme?“

Neodpovedali. Len kývli k domu na druhej strane ulice. A tam z tieňa vykročila tretia osoba. Kontrast s prvými dvoma nemohol byť väčší. Táto žena – ak to bola žena – bola vysoká a plecnatá ako vyhadzovač v bare a oblečená v obtiahnutých šatách s leopardím vzorom, ktoré zvýrazňovali jej ženské krivky rovnako, ako keď podvodník zdôrazňuje falošné výhody svojho tovaru.

Macbeth však vedel, čo predáva, minimálne, čo zvykne predávať. A poznal aj tie falošné výhody. Všetko na nej pôsobilo extrémne: výška, šírka, veľké prsia, červené nechty ako pazúry dravca, ktoré sa zakrúcali okolo mocných prstov, doširoka otvorené oči, divadelná šminka, vysoké čižmy s ihličkovými opätkami. No šokovalo ho jediné: nezmenila sa. Všetky tie roky na nej nezanechali nijakú stopu.

Mal pocit, že prešla cez ulicu dvoma obrovskými krokmi.

„Páni,“ oslovila ich takým hlbokým hlasom, až sa Macbethovi zdalo, že počuje za chrbtom vibrovať okenné tabule.

„Strega,“ odvetil. „Dlho sme sa nevideli.“

„Veru. Vtedy si bol ešte len sopliak.“

„Takže si ma pamätáš?“

„Inšpektor Macbeth, ja si pamätám všetkých svojich zákazníkov.“

„A kto sú tieto dve ženy?“

„Moje sestry,“ usmiala sa Strega. „Prinášame ti gratulácie od Hekateho.“

Macbeth si všimol, že Banquo podvedome siahol do bundy, keď začul Hekateho meno. Položil mu upokojujúco ruku na rameno. „K čomu mi gratuluje?“

„K povýšeniu na riaditeľa Orgkrimu,“ odvetila Strega. „Sláva Macbethovi!“

„Sláva! Sláva,“ zopakovali sestry.

„O čom to hovoríš?“ nechápal Macbeth, prebehnúc pohľadom po nezamestnaných na druhej strane ulice. Všimol si medzi nimi pohyb, keď Banquo siahol po zbrani.

„Strata pre jedného, zisk pre druhého,“ mykla plecom Strega. „Také sú pravidlá džungle. A viac smrtí znamená viac chleba. A kto podľa teba získa chlieb, keď zomrie policajný prezident Duncan?“

„Haló!“ Banquo k nej vykročil. „Ak sa Hekate mieni vyhrážať...“

Macbeth ho zastavil. Už pochopil. Traja chlapi na druhej strane ulice zdvihli zrak, pripravili sa. Postávali roztrúsení medzi ostatnými mužmi, no v niečom sa na seba podobali. Všetci mali sivé plášte. „Nechaj ich hovoriť,“ zašepkal Macbeth.

Strega sa usmiala. „Nikto sa vám nevyhráža. Hekate nič neplánuje, len konštatuje zaujímavý fakt. Podľa neho by si prevzal pozíciu policajného prezidenta ty.“

„Ja?“ Macbeth sa zasmial. „Na jeho pozíciu prirodzene nastúpi zástupca Malcolm. A už vypadnite!“

„Hekate sa nikdy nemýli v predpovediach,“ uškrnula sa mohutná žena. „A ty to dobre vieš.“ Zostala stáť oproti Macbethovi a nehýbala sa. Macbeth si uvedomil, že je od neho ešte vždy vyššia.

„Tak čo?“ oslovila ho. „Drží ťa tvoja kráľovná kasín čistého?“

Banquo videl, ako Macbeth zmeravel. A napadlo mu, že Strega si môže blahoželať, že je žena. Macbeth sa nadýchol, akoby chcel niečo povedať, potom si to rozmyslel. Prestúpil na druhú nohu. Ale ani tak zo seba nedostal ani slovo. Prudko sa zvrtol a vykročil k policajnej centrále.

Veľká žena sa dívala za ním. „A čo ty, Banquo? Ty nie si zvedavý, čo ťa čaká?“

„Nie,“ odsekol a vykročil za Macbethom.

„Ani tvojho syna Fleancea?“

Banquo zmeravel. „Je to šikovný, pracovitý chlapec,“ pokračovala Strega. „A Hekate sľubuje, že ak sa bude on aj jeho otec správať slušne a dodržiavať pravidlá, stane sa napokon policajným prezidentom.“

Banquo na ňu pozrel.

„Plánovaný rast,“ dodala. Krátko sa s úsmevom uklonila, zvrtla sa a chytila obe ženy pod pazuchy. „Poďte, sestry moje.“

Banquo nechápavo sledoval tú zvláštnu trojicu, kým nezmizla za rohom budovy. Pôsobila tak nereálne, že keď už ženy nevidel, v duchu sa pýtal, či tam naozaj boli.

„Dnes sa ulicami túla poriadne veľa bláznov,“ konštatoval Banquo, keď dobehol Macbetha v chodbe za recepciou.

„Dnes?“ zdvihol obočie Macbeth. Netrpezlivo stláčal gombík výťahu. „V tomto mesta sa bláznom vždy darilo. Všimol si si, že na tie dámy dávali pozor?“

„Hekateho neviditeľná armáda?“

Dvere výťahu sa otvorili.

„Duff,“ prekvapil sa Macbeth a odstúpil nabok. „Čo tu...“

„Macbeth a Banquo,“ pozdravil ich plavovlasý muž a náhlil sa k východu.

„Bože,“ vzdychol si Banquo. „Ten má vždy naponáhlo.“

„Tak to chodí, keď si šéf,“ usmial sa Macbeth, nastúpil do kabínky a stlačil gombík prízemia. Tam sídlila garda.

„Všimol si si, že Duffovi vždy vŕzgajú topánky?“

„Lebo si ich zásadne kupuje priveľké,“ prikývol Macbeth.

„Prečo?“

„Netuším,“ odsekol Macbeth a podarilo sa mu zastaviť dvere výťahu, skôr než sa zatvorili pred blížiacim sa recepčným.

„Práve mi volali z úradu policajného prezidenta,“ lapal po dychu. „Vraj sa máte hlásiť hneď, ako dorazíte.“

„Aha,“ utrúsil Macbeth a pustil dvere.

„Problém?“ spýtal sa Banquo, keď sa zatvorili.

„Asi áno,“ prikývol Macbeth a stlačil gombík piateho poschodia. Cítil, ako ho svrbia stehy v ramene.

5. kapitola

Lady prechádzala herňou. Svetlo obrovských krištáľových lustrov dopadalo na tmavý mahagón, na ktorom sa hral blackjack a poker, na zelený filc, kde budú čoskoro tancovať kocky, na ostrý zlatý špic, čo sa týčil ako minaret v strede vrtiacej sa rulety. Krištáľové lustre nechala vyrobiť ako zmenšené kópie štyri a pol tonového lustra v istanbulskom paláci Dolmabahce. Špic, ktorý mieril zo stredu lustra na stoly, bol zasa zrkadlovým obrazom špicu z rulety. Krištáľové lustre boli priviazané lanom k zábradliu na mezaníne, aby ich mohli každý pondelok spúšťať a čistiť. Uvedomovala si, že väčšina hostí si takéto detaily nevšíma. Rovnako nevidí malé, diskrétne ľalie, ktoré nechala všiť do hrubých kobercov farby burgundského, čo tlmili zvuk. V Taliansku ju stáli celý majetok. Ona si ich však všímala, ona videla zladené špice a len ona vedela, čo majú pripomínať tie ľalie. To jej stačilo. Lebo toto bolo jej kasíno.

Krupiéri pri pohľade na ňu automaticky vystierali chrbát. Ovládali svoje remeslo, pracovali efektívne a pozorne, správali sa k hráčom zdvorilo, no rázne, mali udržiavané nechty aj vlasy a v elegantnej červeno-čiernej rovnošate kasína vyzerali dokonale. Každý rok ju dávala meniť a šila na mieru každému z nich. A čo pokladala za najdôležitejšie – boli čestní. Ona to nepredpokladala, ona to videla a počula. Videla to v ich očiach, podvedomých tikoch v tvári, v stiahnutí svalov alebo prehnanej uvoľnenosti. Počula to v takmer nebadateľnom rozdiele v zachvení hlasiviek. Narodila sa s tou schopnosťou, mama a jej mama ju mali tiež. No kým ich tá citlivosť s pribúdajúcimi rokmi priviedla k šialenstvu, Lady využívala svoj talent na odhaľovanie nečestnosti. Zo slzavého údolia detstva unikla tam, kde je dnes. Tieto jej inšpekčné návštevy plnili dve funkcie. Zamestnanci sa vďaka nim vzchopili o tú štipku, ktorá bola potrebná, aby každý deň, každý jeden večer pôsobili aspoň o triedu vyššie než tí v Obelisku. Okrem toho vedela odhaliť každý náznak nečestnosti. Lebo hoci človek bol ešte včera čestný a neskorumpovaný, je ako mokrá hlina, ktorú formuje každá zmena, motív a to, čo mu povedia druhí. Jedného dňa urobí, čo ešte včera považoval za nemysliteľné. To je jediná istota, s tým jediným môžete počítať: srdce je chamtivé. Lady to vedela. Sama mala také srdce. Striedavo ho preklínala a ďakovala zaň osudu. Prinieslo jej blahobyt, ale zároveň jej vzalo všetko. No iné srdce jej biť v hrudi nebude. Nevie ho vymeniť, nevie ho zastaviť. Musí ho len nasledovať.

Kývla na pozdrav známym tváram okolo rulety. Štamgasti. Každý z nich mal svoj dôvod chodiť sem hrať. Niektorí potrebovali relax po vzrušujúcom pracovnom dni, iní zasa vzrušenie po nudnom pracovnom dni. A ďalší zasa nemali ani prácu, ani vzrušenie, ale peniaze. Ostatní končili v Obelisku, kde im ponúkali zdarma nechutnú večeru, ak budú hrať aspoň za päťsto korún. Pár idiotov verilo, že vymysleli systém, ktorý im umožní z dlhodobého hľadiska vyhrať, táto rasa po celý čas vymierala, no paradoxne nikdy nevymrela. A napokon tí, o ktorých nijaký majiteľ kasína nehovoril nahlas, hoci tvorili základ podnikania. Ľudia, ktorí musia. Závislí od toho, aby stavali všetko na hru, večer čo večer, pohltení guľôčkou, ktorá poskakuje na vrtiacej sa, vyleštenej rulete ako malá planéta uväznená v gravitačnom poli Slnka. Slnko jej dáva život, no napokon ju s nezvratnosťou fyzikálnych zákonov aj spáli. Gambleri. Zdroj jej obživy.

Apropo, závislosť. Pozrela sa na hodinky. Deväť. Ešte je skoro, no aj tak by ju už potešili obsadenejšie stoly. Správy z Obelisku potvrdzovali, že jej naďalej odoberajú klientelu napriek významným investíciám do interiéru, do kuchyne aj hotelových izieb. Podľa niektorých ohlasov sa cenami vzďaľuje od trhu a trojročný Obelisk sa už etabloval v mysliach ľudí ako prístupnejšia alternatíva. Vraj by jej pomohlo, keby o čosi znížila štandard a tým aj náklady. Aj tak by neprišla o pozíciu elegantnejšieho kasína v meste. To však nepoznali Lady. Netušili, že jej nejde v prvom rade o výsledok, ale o to, aby bola exkluzívnou alternatívou. Nemá byť len na vyššej úrovni než Obelisk, musí byť lepšia vo všetkom. Jej Inverness má byť miesto, kde ľudia chcú byť videní a chcú, aby si ich spájali s kasínom. Ona, Lady, má byť tá, s ktorou si ich majú spájať. Prichádzajú sem boháči a politici z mocenských koridorov, herecké a športové celebrity, spisovatelia, krásky, hipsteri aj intelektuáli, všetci sa prichádzajú úctivo pokloniť k stolu Lady, pobozkajú jej ruku, s úsmevom sa zmieria s diskrétnym odmietnutím ich diskrétnej prosby o kredit pri hracom stole a s vďakou prijmú Bloody Mary na účet podniku. Zisk či nezisk, neprešla celú túto cestu preto, aby sa zmenila na bordel v štýle Obelisku. A tak nech si nechajú svoj plebs, aj tak by ho tu radšej pod krištáľovými lustrami kasína Inverness nevidela. Pod pravými krištáľovými lustrami.

No teraz ju netrápili obchody. Trápila ju závislosť. A Macbeth stále nechodil. Vždy jej vopred oznámil, ak hrozilo, že bude meškať. A udalosti počas razie na Swena ho zasiahli. Nemusel jej nič vysvetľovať, aj tak si to všimla. Občas jej pripadal až zvláštne mäkký. Pritom ho videla na vlastné oči zabíjať, racionálne kalkulovať pred vraždou, vnímala chladnú efektivitu počas akcie a bezstarostný úsmev, keď bolo po všetkom.

No teraz pochopila, že tu ide o niečo iné. Zomrel bezbranný človek. A hoci občas nerozumela pojmu cti u mužov, s ktorými sa Macbeth stretával, vedela, že toto mu môže podraziť nohy. Keď prechádzala krížom cez sálu, všimla si pohľady dvoch mužov od baru. Obaja boli od nej mladší. Nezaujímali ju. Hoci vždy robila všetko preto, aby po nej muži túžili, pohŕdala každým, u koho sa jej to podarilo dosiahnuť. Okrem toho jedného. Najprv ju prekvapilo, že všetky jej myšlienky aj srdce vie tak ovládnuť jediný muž. A často sa sama seba pýtala, prečo ona, ktorá nikdy neľúbila muža, sa zamilovala práve doňho. Našla vysvetlenie vo fakte, že on miluje na nej to, čo iných mužov desí. Silu. Vôľu. Inteligenciu, ktorá ich prevyšuje a ktorú odmieta zakryť. Toto na žene môže milovať len skutočný chlap. Postavila sa k veľkému oknu s výhľadom na Námestie pracujúcich a dívala sa na čiernu lokomotívu Berthu, ktorá strážila vstup do staničnej haly. Do močarísk, v ktorých za tie roky videla uviaznuť a stratiť sa priveľa ľudí. Že by...

„Láska...“

Koľkokrát ho počula šepkať jej do ucha to slovo? A aj tak to bolo vždy ako prvý raz. Odhrnul jej dlhé ryšavé vlasy a už cítila mrazenie v tele, keď sa perami dotkol jej zátylku. Bolo to neprofesionálne. Vedela, že chlapi od baru ich sledujú. No dovolila mu to. Prišiel.

„Kde si bol?“

„V kancelárii,“ odvetil a objal ju okolo pása.

„V novej kancelárii?“ Prešla mu rukou po predlaktí. Končekmi prstov pohladkala jazvy. Mal ich z toho, ako jej vysvetlil, že si musel pichať v tme, nevidel na žily, a tak sa vždy prehmatal k predchádzajúcemu vpichu a vrazil si ihlu do rovnakej dierky. A ak to človek robí dosť často a dlhé roky, vyvolá si v tele infekcie. Jeho predlaktia teraz vyzerajú, akoby ich ťahal pomedzi ostnatý drôt. Nenašla však čerstvé rany. Už vydržal veľa rokov. Toľko, že v návaloch detinského optimizmu občas aj verila, že je vyliečený.

„Nemyslela som si, že tie svoje pivničné kobky voláte kancelária.“

„Na štvrtom poschodí,“ opravil ju Macbeth.

Lady sa naňho pozrela. „Prosím?“

V tmavej brade sa mu zablýskali biele zuby. „Hľadíš na nového riaditeľa Oddelenia organizovanej kriminality v meste.“

„Naozaj?“

„Áno,“ zasmial sa. „A teraz vyzeráš asi tak šokovane, ako som musel vyzerať ja pred Duncanom.“

„Nie som v šoku, drahý, som... teším sa. Tak veľmi si to zaslúžiš! Nehovorila som ti to po celý čas? Nepresviedčala som ťa, že máš na viac než na tú pivnicu?“

„Ale áno, stále si mi to opakovala, drahá. No bola si zároveň jediná.“ Macbeth zaklonil hlavu a opäť sa zasmial.

„A teraz pôjdeme nahor, láska moja. Von z pivničnej tmy! Verím, že si si vyžiadal slušný plat.“

„Plat? Nie, na to som zabudol. Žiadal som len to, aby sa mojím zástupcom stal Banquo, čo prijali. Je to úplne choré...“

„Choré? Naopak, je to rozumné rozhodnutie.“

„Nehovorím o tom. Cestou do policajnej centrály ma zastavili tri sestry, ktoré poslal Hekate, a vyveštili mi, že dostanem tú pozíciu.“

„Vyveštili?“

„Áno!“

„Tak to už museli vedieť.“

„Nie. Keď som vstúpil do Duncanovej kancelárie, prezradil mi, že sa rozhodli len pred piatimi minútami.“

„Hm. Potom je to čisté šarlatánstvo.“

„Zrejme boli len sfetované a bľabotali. Vraj sa môžem stať aj policajným prezidentom. A vieš čo? Duncan navrhol, že moje vymenovanie oslávime tu v Invernesse!“

„Počkaj, čo si povedal?“

„Že to tu chce osláviť. Nemyslíš si, že to pomôže tvojej reputácii, ak tu usporiada oslavu sám policajný prezident?“

„To s tými sestrami. Naozaj povedali, že môžeš byť policajným prezidentom?“

„Áno, ale zabudni na to, láska. Navrhol som Duncanovi, aby sme z toho urobili celovečernú párty a tí, ktorí nebývajú v meste, aby prespali u nás v hoteli. Máš dosť voľných izieb, tak...“

„O to sa, samozrejme, postarám.“ Pohladkala ho po líci. „Počujem, že sa tešíš, ale aj tak si bledý, drahý môj.“

Mykol plecom. „Neviem prečo. Asi ma obchádza choroba. Na svetlách semaforov vidím mŕtvych.“

Chytila ho pod pazuchu. „Poď. Mám pre teba účinnú medicínu, chlapče.“

Usmial sa. „Ty vieš, čo potrebujem.“

Prešli cez kasíno. Vedela, že vo vysokých opätkoch je od neho takmer o pol hlavy vyššia. Vedela, že kvôli jej vysokej a ešte vždy mladistvej postave, elegantným večerným šatám a mäkkému, majestátnemu kroku sa za ňou muži pri bare obracajú. Vedela, že v Obelisku nič podobné neuvidia.

Duff ležal vo veľkej manželskej posteli a civel do stropu, na prasklinu v omietke, ktorú tak dobre poznal.

„Potom, cestou z porady, si ma Duncan odtiahol nabok a spýtal sa ma, či som sklamaný,“ vysvetľoval. „Vraj obaja vieme, že som bol samozrejmý kandidát na post šéfa Orgkrimu.“

Prasklina sa vetvila zdanlivo náhodnými smermi, no keď prižmúril oči, akoby nasledovala istý vzor a vytvárala obrazy. Len nevedel určiť, čo predstavujú.

„A čo si mu povedal?“ prehlušil tečúcu vodu v kúpeľni ženský hlas. Ešte aj teraz, keď sa videli toľko, koľko sa len dvaja ľudia môžu vidieť, nemala rada, keď ju vídal neupravenú. Páčilo sa mu to.

„Priznal som, že som sklamaný. Že argument, podľa ktorého vybrali Macbetha – lebo nepatrí k vnútornému okruhu – použili proti mne, keďže som od začiatku podporoval Duncanov projekt.“

„Veď to je aj pravda. A čo na to Duncan...?“

„Vraj ho presvedčil ešte jeden dôvod, ktorý nechcel spomínať pred ostatnými. Posledná akcia sa skončila len čiastočným úspechom, keďže Sweno unikol. Vraj som dostal tip v dostatočnom predstihu, aby som mohol informovať policajného prezidenta. Ročnú detektívnu prácu som premrhal čímsi, čo mu dosť pripomína egotrip. A Macbeth s gardou to zachránili. V tejto situácii by pôsobilo podozrivo, keby ma uprednostnili. No ponúkol mi aspoň bolestné.“

„Dostal si oddelenie vrážd. Nemôžeš sa sťažovať, či?“

„Je to menej než drogové, no aspoň som sa vyhol poníženiu, keby ma preradili v Orgkrime pod Macbetha.“

„Inak, kto prehovoril Duncana?“

„Ako to myslíš?“

„Kto vo vedení presadzoval Macbetha? Duncan počúva hlasy iných, preferuje konsenzus a opiera svoje rozhodnutia o podporu v tíme.“

„Ver mi, zlatko. Macbetha nepodporuje nijaká lobby. Ani nevie, čo to slovo znamená. Chce len chytať zlých ľudí a starať sa o to, aby jeho kráľovná z kasína bola spokojná.“

„Keď ju už spomínaš,“ žena zastala vo dverách do kúpeľne. Tenučké negližé odhaľovalo viac, než zakrývalo. Duff mal na nej rád veľa vecí, niektoré ani nevedel pomenovať, no najväčšmi zbožňoval jej mladosť. V žiari sviečok sa jej ligotali oči, vlhké pery mala červené, chrup žiarivý. No dnes večer potreboval ešte čosi viac. Nemal náladu. Po tom, čo sa stalo, si už nepripadal ako kanec z rána. No možno sa to zmení.

„Vyzleč sa,“ povedal potichu.

Zasmiala sa. „Práve som sa obliekla.“

„Je to príkaz. Stoj tam, kde si, a vyzleč sa. Pomaly.“

„Hm. Možno poslúchnem. Ak dostanem presnejšie pokyny...“

„Policajtka Caithnessová, nadriadený vám dal povel otočiť sa mu chrbtom, pretiahnuť si to, čo máte na sebe, cez hlavu, predkloniť sa a pevne sa chytiť oboma rukami zárubne.“

Duff počul, ako dievčensky šokovane vydýchla. Možno to preňho hrá, možno nie. Bolo mu to jedno. Dostával sa do nálady.

Hekate kráčal po fľakatej podlahe železničnej stanice popri stenách s odlupujúcou sa omietkou a mrmlúcich narkomanoch. Všimol si pohľad dvoch chlapov, čo sa krčili nad lyžičkou a striekačkou, o ktorú sa očividne podelia. Nepoznali ho. Nikto ho nepoznal. Možno si mysleli, že ten veľký chlap s horčicovožltým kabátom z kašmíru, až neprirodzene čiernymi, pedantne ostrihanými vlasmi a ťažkými drahými rolexkami vyzerá ako vzorový terč lúpeže, ktorý práve vstúpil do jamy levovej. Alebo možno tušili čosi iné, možno ich presvedčil jeho rozhodný, sebaistý krok, pozlátená palička, ktorá rytmicky klopkala do taktu opätkov vysokej, plecnatej ženy, čo kráčala dva kroky za ním. Ak to bola žena. Možno ich presvedčili traja muži, všetci v sivých plášťoch, ktorí vstúpili do staničnej budovy krátko pred ním a zaujali pozície pri stene. Možno preto získali pocit, že to oni sú v jame. A on je lev.

Hekate zastal a nechal Stregu zísť po úzkych, močom páchnucich schodoch na toalety. Obaja narkomani sklopili zrak a sústredili sa opäť na svoju úlohu – zohriať a pichnúť. Závislí. Hekate to prosto konštatoval, bez stopy pohŕdania alebo podráždenia. Predstavovali zdroj jeho obživy.

Strega otvorila dvere pod schodmi, postavila na nohy spiaceho muža, vycerila zuby, aby mu ukázala, v akej je nálade, a palcom mu naznačila, kadiaľ má vypadnúť.

Hekate kráčal za ňou pomedzi kabínky a pretekajúce umývadlá. Z intenzívneho smradu mu ešte vždy vystupovali do očí slzy. No aj ten smrad plnil svoju úlohu, odháňal zvedavcov a skracoval návštevu aj najostrieľanejších narkomanov na nevyhnutný čas.

Strega a Hekate vošli do poslednej kabínky označenej tabuľkou MIMO PREVÁDZKY, kde záchod až po okraj naplnili exkrementy. Okrem toho chýbala žiarovka na strope a tak by tu narkoman márne hľadal svoju žilu. Strega uvoľnila kachličku nad odpojeným záchodom, otočila kľučku a zatlačila do steny. Stena sa otvorila a vstúpili.

„Rýchlo zatvor,“ zakašľal Hekate. Rozhliadol sa po miestnosti. Nachádzali sa v depe železníc, druhý východ viedol do tunela na južnej koľaji. Dva roky po zrušení železničných tratí sem presťahoval svoju výrobu. Musel vyhnať pár bezdomovcov a narkomanov, a hoci sem nikto nechodil a policajný prezident Kenneth nad ním držal ochrannú ruku, v tuneli aj na schodoch k toaletám nechal nainštalovať zamaskované bezpečnostné kamery.

Na večernej zmene pracovalo spolu dvanásť ľudí, všetci s rúškami na ústach a v bielych plášťoch. Sklená stena rozdeľovala miestnosť na dve časti. Na tejto strane sedem ľudí sekalo a vážilo brygg a následne ho balilo do priesvitných vreciek. Pri dverách do tunela sedeli dvaja ozbrojení chlapi a sledovali pracujúcich aj monitory so zábermi z bezpečnostných kamier. Za stenou sa nachádzala svätyňa, teda kuchyňa. Stál tam kotol, ku ktorému mali povolený vstup len sestry. Kuchyňa bola hermeticky uzavretá z viacerých dôvodov: aby nič neznečistilo procesy a aby nejakému idiotovi nenapadlo škrtnúť zapaľovačom alebo odhodiť cigaretu, čím by všetko vyhodil do vzduchu. No najmä preto, že všetci tunajší zamestnanci by rýchlo uviazli v osídlach drogy, keby denne dýchali molekuly poletujúce vo vzduchu. Hekate našiel sestry v ópiovom brlohu v bangkockej čínskej štvrti, kde si postavili laboratórium na výrobu heroínu z ópia z mesta Chiang Rai. Vedel o nich len to, že ušli z Číny s Čankajškovými ľuďmi a choroba – bežná v ich dedine – im znetvorila tváre. Kým im platil načas, dodávali mu presne to, čo si vyžiadal. Prísady boli známe, vzťah medzi nimi tiež a proces mohli sledovať cez okno. Aj tak sa nad tým, ako miešali a varili tovar, vznášala mystická aura. A Hekate nevidel dôvod dementovať chýr, že používajú ropuší sliz, krídla čmeliakov, vývar z potkaních chvostov, a dokonca sa do kotla vysmrkajú. Vytváralo to pocit čiernej mágie, a ak sú ľudia ochotní za niečo platiť v ťažkých všedných dňoch, je to práve mágia. A brygg išiel na dračku. Hekate nikdy nezažil, že by toľko ľudí tak rýchlo prepadlo závislosti. No uvedomoval si, že v okamihu, ako sestry vyrobia čo len o chlp menej potentný tovar, bude sa ich musieť zbaviť. Tak to chodí, všetko má svoj čas, svoj cyklus. Ako dve desaťročia pod Kennethom. Dobré roky. A teraz s Duncanom, ktorý, ak sa presadí, prinesie zlé roky pre mágiu. Lebo ak naozaj bohovia riadia dobré a zlé časy, naše krátke ľudské životy a smrť, treba sa postarať o to, aby sa človek sám stal bohom. Je to ľahšie, než sa zdá, väčšine ľudí v dosiahnutí toho stavu bráni len strach a povery. Vo svojom bojazlivom sebaponižovaní veria, že jestvuje morálka, séria nebeských pravidiel platných pre všetkých ľudí. No tieto pravidlá vytvorili práve ľudia, ktorí človeku hovoria, že sú boh, a preto niet divu, že pravidlá vyhovujú práve im. Veď napokon fajn, nie každý môže byť bohom a každý boh potrebuje úrad a klientelu. Trh. Mesto. Niekoľko miest.

Hekate sa postavil na koniec miestnosti, oboma rukami sa oprel o paličku a len tak stál. Toto je jeho továreň. Je továrnik v prosperujúcom odvetví. Čoskoro sa bude musieť rozšíriť. Ak nepokryje dopyt, pokryjú ho iní, to je jednoduché pravidlo kapitalizmu. Preto už dlhšie snoval plány, že prevezme jednu zo zatvorených fabrík, spustí fiktívnu výrobu, ktorá zamaskuje produkciu bryggu v tamojších skladoch. Strážnici, ostnatý drôt, vlastné kamióny. Mohol by zdesaťnásobiť výrobu a vyvážať do celej krajiny. No stal by sa viditeľnejším a potreboval by policajnú ochranu. Potrebuje na to svojho policajného prezidenta. Potrebuje Kennetha. A tak čo urobí, keď je Kenneth mŕtvy? Vyrobí si nového a prerazí mu cestu.

Vnímal meravé úsmevy a krátke kývnutia hlavou sekáčov a baličov, ktorí sa s novou energiou púšťali do plnenia úloh. Báli sa. Napokon, to bol aj hlavný cieľ týchto inšpekcií. Nezastaví cyklus, ten sa zastaviť nedá, no spomalí ho. Všetci ľudia v tejto pivnici sa ho skôr či neskôr pokúsia oblafnúť, zoberú si domov pár gramov a predajú ich na vlastnú päsť. Odhalí ich a rýchlo popraví. Na to má Stregu, ktorej sa pestré úlohy očividne páčia. Napríklad keď so sestrami funguje ako posol.

„Takže Strega,“ oslovil ju. „Podľa teba zrnko, čo sme zasiali v Macbethovi, porastie?“

„Ambície človeka sa ťahajú k slnku ako bodliaky a zabíjajú všetko naokolo.“

„Verme tomu.“

„Sú to bodliaky, nemôžu za to. Sú zlé a hlúpe. Keď uvidia, že sa splnila prvá veštba, slepo uveria ďalšej. A Macbeth sa práve dozvedel, že je novým šéfom Orgkrimu. Jediná otázka je, či má v sebe dosť ambícií bodliaka. A surovosť potrebnú na to, aby to dotiahol do konca.“

„Macbeth ju nemá,“ konštatoval Hekate. „Ale ona áno.“

„Ona?“

„Lady, jeho milovaná vládkyňa. Nikdy som ju nestretol, ale aj tak poznám jej najtajnejšie tajomstvá a rozumiem jej lepšie než tebe, Strega. Potrebuje len trochu času, aby dospela k nevyhnutnému záveru. Ver mi.“

„A to je?“

„Že Duncana treba odstrániť.“

„A potom?“

„Potom,“ nadýchol sa Hekate a zaťukal paličkou do podlahy. Ťuk-ťuk. „Potom sa nám opäť začnú lepšie časy.“

„Si si istý, že ovládneme Macbetha? Odkedy je čistý, nie je... morálny?“

„Drahá moja Strega, od narkomana a moralistu je predvídateľnejší už len zaľúbený narkoman a moralista.“

Banquo ležal na posteli v spálni na poschodí a načúval dažďu, tichu v izbe a vlaku, ktorý už nejazdil. Trať mu prechádzala priamo popred dom, predstavoval si vlhký, lesklý štrk na miestach, kde odstránili koľaje a podvaly. Teda, ukradli. Boli tu s Verou šťastní. Prežili pekné roky. Spoznal ju, keď pracovala v zlatníctve Jacobs & synovia, kam si boháči chodili kupovať snubné prstene a darčeky. Raz večer sa ozval poplašný alarm a Banquo, ktorý mal práve službu, bol so zapnutým majákom do minúty na mieste činu. V obchode sa vydesená mladá žena zúfalo pokúšala prekričať zavýjajúci alarm, že chcela len zatvoriť, je nová, musela sa niekde pomýliť. Zachytil len občas nejaké slovo, o to viac času mal, aby si ju obzrel. A keď sa napokon rozplakala, opatrne a chlácholivo ju objal. Pripadala mu ako roztrasené teplé vtáča. Nasledujúce týždne chodili spolu do kina, na výlety na slnečnú stranu tunela, ledva mu dovolila bozk v bráne. Bývala s rodičmi v chudobnej domácnosti, kde od mlada musela prispievať svojím dielom. Pracovala spolu s rodičmi v továrni Estex. Až kým si neuhnala škaredý kašeľ a lekári jej neodporučili zmenu zamestnania. Po známosti sa dostala k Jacobsovi.

„Plat je tu nižší,“ konštatovala. „Ale život dlhší.“

„Ešte kašleš.“

„Len za daždivých dní.“

„Tak ti zabezpečíme viac slnka. V nedeľu výlet?“

Po pol roku zašiel Banquo opäť do zlatníctva a spýtal sa jej, či by mu vedela odporučiť snubný prsteň. Tvárila sa zmätene, kým ho neprezradil šťastný úsmev.

Keď sa zobrali, presťahovali sa do tohto tesného dvojizbového bytu so susedmi na prízemí. Našetrili si, kúpili si posteľ, kde teraz leží, a milovali sa na nej. Z ohľadu na susedov vášnivá, no hanblivá Vera vždy počkala s orgazmom na príchod vlaku. Keď vlak roztriasol steny domu aj lampy na strope, oddala sa mu, kričala a zarývala mu nechty do chrbta. Rovnako sa správala, aj keď v tejto posteli rodila Fleancea, počkala na príchod vlaku, potom krik, nechty v jeho predlaktí a vytlačila im syna.

Po roku si prikúpili aj prízemie a získali viac miesta. Veď boli traja a čoskoro ich môže byť ešte viac. No po piatich rokoch boli opäť dvaja, chlapec a muž. Zradili ju pľúca. Lekári hľadali vinu v znečistenom vzduchu, jedy z tovární drží pri zemi tlaková níž a prevaľujú sa nad mestom ako pod pokrievkou. A pľúca mala už aj tak poškodené...

Banquo hľadal vinu v sebe. Že sa mu nepodarilo naškriabať dosť financií, aby sa presťahovali na druhú stranu tunela, do Fife, kamkoľvek, kam občas zasvietilo slnko a vzduch sa tam dal dýchať.

Teraz mali priveľa miesta. Počul z prízemia rádio a vedel, že Fleance si robí úlohy do školy.

Fleance bol usilovný, tak veľmi sa snažil. Útechou mu bolo, že tí, ktorí to mali na začiatku ľahké a dostali veci zadarmo, strácali pri prvých prekážkach iskru. A vtedy prichádzajú na rad ľudia ako Fleance, ktorý si od počiatku musel zaužívať pracovné návyky a pochopiť, že učenie si žiada usilovnosť. Veď áno, dobre to dopadne. A kto vie, chlapec možno spozná dievča a sám si založí rodinu. Napríklad v tomto dome. Možno ich čakajú nové a lepšie časy. Možno ešte väčšmi pomôžu Duncanovi, odkedy Macbeth stojí na čele boja s organizovaným zločinom v meste. Prekvapilo ho to rovnako ako ostatných v policajnej centrále. V suteréne gardy to bez servítky pomenoval policajt Ricardo. Nevie si predstaviť Macbetha a Banqua v oblekoch s kravatou za písacím stolom. Ako kreslia diagramy a nastavujú rozpočty. Alebo konverzujú na koktejlovej párty s policajnými riaditeľmi, členmi mestskej vlády a inou smotánkou. No veď uvidia. Vôľa im v každom prípade nechýba. A možno prišiel rad na ľudí ako Macbeth, zvyknutých, že na dosiahnutie cieľa treba vynaložiť námahu. Okrem Duffa nikto v policajnom zbore nevedel, ako veľmi bol tínedžer Macbeth závislý od spídu, ako veľmi ho to ničilo a aký stratený bol v tom období. Banquo mal hliadku a prechádzal po mokrých uliciach, keď narazil na chlapca schúleného na lavičke zastávky autobusu. Prebral ho zo šialeného tripu, chcel ho odohnať, no čosi v jeho zúfalých hnedých očiach mu to nedovolilo. Niečo v prudkom pohybe, keď vstal, niečo na jeho pevnom, vyšportovanom tele presvedčilo Banqua, že čosi sa tu premrháva. Čosi, čo niekam smerovalo. Čosi, čo sa ešte možno dá zachrániť. Banquo zobral tohto zlomeného pätnásťročného chalana k sebe domov, našiel mu suché šaty, presvedčil Veru, aby mu dala najesť, a uložil ho do postele. Na ďalší deň, bola nedeľa, prešli Vera, Banquo a chlapec cez tunel, vyšli na slnečnej strane a dlho sa prechádzali po zelených lúkach. Macbeth im rozprával, najprv koktajúc, potom koktajúc menej, že vyrastal v detskom domove a sníval o práci v cirkuse. Ukázal im, ako vie žonglovať, potom odstúpil päť krokov od veľkého duba a vrhol doň Banquov vreckový nožík tak, že sa zaryl hlboko do kôry. S menšou ochotou im ukazoval jazvy na predlaktiach, nerád o tom hovoril. Odvážil sa až neskôr, keď pochopil, že Banquovi a Vere môže veriť. Aj vtedy im však prezradil len to, že s tým začal po úteku z detského domova, nepovedal im ani ako, ani čo ho k tomu doviedlo. Potom prišli ďalšie nedele, ďalšie rozhovory a výlety. No Banquo si pamätal najmä ten prvý, lebo Vera mu cestou domov v aute zašepkala: „Urobme si takého chlapca.“ A keď hrdý Banquo o štyri roky neskôr vstupoval s Macbethom do brány policajnej akadémie, mal Fleance tri roky a presne tri roky bol Macbeth čistý.

Banquo sa zvrtol k fotografii na nočnom stolíku. Bol na nej s Fleanceom, stáli pod mŕtvou jabloňou tu v záhrade. Fleanceov prvý deň v škole, obliekol si policajnú rovnošatu, bolo skoro ráno, svietilo slnko, dopadal na nich tieň fotografa.

Počul vŕzganie stoličky, nahnevaný a frustrovaný Fleance sa začal prechádzať na prízemí. Nie vždy sa dajú veci tak rýchlo pochopiť. Vypracovať si inštinkt chvíľu trvá. Chce to čas a vôľu zmeniť samého seba, svoje zabehané myšlienky a modely správania. Tak ako chce čas a vôľu zbaviť sa drog, úniku, od ktorého si sa stal závislým. Tak ako chce čas zmeniť mesto, napraviť nespravodlivosti, zbaviť sa sabotérov, skorumpovaných politikov a organizovanej kriminality, vrátiť obyvateľom dýchateľný vzduch.

Kroky stíchli. Fleance si sadol.

Lebo dá sa to. Ak človek tvrdo drie deň za dňom a robí to, čo treba.

Vtedy dokonca možno opäť začne premávať vlak.

Nastražil uši. Počul len ticho. A dážď. No ak privrie oči, zachytí možno aj Verin dych vedľa seba v posteli.

Caithnessová postupne prestala dychčať.

„Musím zavolať domov,“ pobozkal ju na spotené čelo a spustil nohy z postele.

„Teraz?“ vyhŕkla. A podľa toho, ako si zahryzla do spodnej pery, pochopil, že nechcela znieť tak rozčúlene. Kto hovoril, že sa nevyzná v ľuďoch?

„Ewana dnes ráno bolel zub. Musím sa ho spýtať, ako sa má.“

Nereagovala a nahý Duff prešiel do vedľajšej izby. Zvykol si na to, keďže bývali v podkrovnom byte a nijakí susedia im nenazerali cez okno. Okrem toho mu neprekážalo, keď ho vidí nahého. Bol hrdý na svoje telo. Možno o to viac, že sa ako mladý hanbil za jazvu, ktorá mu delila tvár na dve časti. Byt bol veľký, väčší, než by človek čakal u mladej štátnej zamestnankyne. Ponúkol sa, že jej pomôže s nájomným, keď tam už aj tak trávi toľko nocí, no odvetila, že sa o to stará otec.

Duff odišiel do pracovne, zatvoril za sebou dvere a vyťukal číslo do Fife.

Počúval dážď bubnujúci na strešné okno nad svojou hlavou. Ozvala sa po treťom zazvonení. Vždy po treťom zazvonení. Nech sa pohybovala v ktorejkoľvek časti domu.

„To som ja,“ začal. „Ako ste pochodili u zubára?“

„Už mu je lepšie,“ odvetila. „Nie som si istá, či to bol zub.“

„Aha. A čo iné?“

„Nebolia len zuby. Plakal, a keď som sa ho pýtala prečo, asi mi to nechcel prezradiť, a tak vyhŕkol prvú vec, čo mu napadla. Už spí.“

„Hm. Zajtra prídem domov, porozprávam sa s ním. Aké je doma počasie?“

„Jasno. Svieti mesiac. Prečo?“

„Mohli by sme sa ísť zajtra všetci kúpať.“

„Kde si, Duff?“

Zmeravel nad tónom v jej hlase. „Kde? Veď v Grande.“ A dodal s prehnanou bodrosťou. „Vyčerpaní chlapi si už pôjdu ľahnúť.“

„Večer som volala do Grandu. Nenašli tvoju rezerváciu.“

Neveriacky sa zadíval na telefón.

„Volala som ti, lebo Emilie potrebovala pomoc s jednou úlohou. A ako vieš, ja neviem spočítať dva a dva. Takže kde si?“

„V kancelárii,“ dostal zo seba Duff, dýchajúc ústami. „Spím na pohovke v kancelárii. Je šialené, koľko máme práce. Prepáč, že som ti klamal, no nechcel som, aby si s deťmi vedela, aké to mám teraz tvrdé.“

„Tvrdé?“

Duff prehltol. „Všetka práca. A aj tak som nedostal pozíciu šéfa Orgkrimu.“ Schúlil sa. Počul, ako pateticky to znie, akoby ju prosil, aby naňho aspoň zo súcitu neútočila.

„Hej, hej, aspoňže si dostal vraždy. A zrejme aj novú kanceláriu.“

„Prosím?“

„Na najvyššom poschodí. Počujem, ako na okno bubnuje dážď. Končím.“

V slúchadle kliklo a bola preč.

Duffa striaslo. V miestnosti sa ochladilo, mal by sa obliecť. Nech nie je taký nahý.

* * *

Lady striaslo, keď počúvala Macbethove výdychy.

Akoby sa miestnosťou prehnal ľadový závan.

Prízrak. Prízrak dieťaťa. Musí sa dostať z tej skľučujúcej tmy, uniknúť do svetla z väzenia mysle, ktorá zničila jej matku aj starú matku. Biť sa za svoju slobodu, priniesť potrebné obete za miesto na slnku. Alebo: za to, aby bola slnkom. Bola hviezdou. Žiariacou matkou, ktorá požiera samu seba, a tak dáva život druhým. No kým horí, bude stredom vesmíru. Áno. Bude horieť. Ako teraz horí jej dych aj pokožka a vyháňa z miestnosti chlad. Pohladkala sa, zacítila husiu kožu.

Napadla jej tá istá myšlienka, to isté rozhodnutie, čo vtedy. Treba to urobiť, inej cesty niet. Jediná cesta vedie priamo vpred, bez ohľadu na to, na čo narazia, ako guľka z pištole.

Položila mu ruku na rameno. Spal ako dieťa. Naposledy spí ako malé dieťa. Potom ním zatriasla.

Mrmlúc sa obrátil, načiahol sa k nej. Vždy k službám. Pevne mu zovrela dlane.

„Drahý,“ zašepkala. „Musíš ho zabiť.“

Otvoril oči. Zažiarili na ňu v tme. Pustila ho.

Položila mu ruku na líce. To isté rozhodnutie, čo vtedy.

„Musíš zabiť Duncana.“

6. kapitola

Lady a Macbeth sa po prvý raz stretli v letný večer pred štyrmi rokmi. Bol to jeden z tých zriedkavých dní so slnkom na bezoblačnej oblohe a Lady si bola istá, že ráno počula spievať vtáky. No keď slnko zapadlo a začala sa nočná zmena, nad kasínom Inverness vyšiel zlý mesiac. V jeho svite stála pred hlavným vchodom do kasína, keď prišiel v pancierovom aute gardy.

„Lady?“ spýtal sa a zadíval sa jej rovno do očí. Čo videla? Silu a rozhodnosť? Možno. Možno preto, že práve to vtedy potrebovala vidieť.

Prikývla. Zdal sa jej príliš mladý. Usúdila, že chlap stojaci krok za ním, starší bielovlasý pán s pokojným pohľadom, sa väčšmi hodí na túto úlohu.

„Som inšpektor Macbeth. Zmenilo sa niečo, madam?“

Zavrtela hlavou.

„Fajn. Môžeme si ich odniekiaľ obzrieť?“

„Z mezanínu.“

„Banquo, priprav mužov, idem to skontrolovať.“

Kým vyšli na schody na mezanín, pošepkal jej, aby si vyzula topánky na vysokých opätkoch, nech robí menší hluk. Vďaka tomu už od neho nebola vyššia. Kráčali po mezaníne tesne pri oknách s výhľadom na Námestie pracujúcich, aby ich nezbadali z herne pod nimi. Potom prešli k zábradliu. Sčasti ich zakrývalo lano prostredného lustra a pravého maximiliánskeho rytierskeho brnenia zo šestnásteho storočia, ktoré kúpila na dražbe v Augsburgu s predstavou, že na hráčov bude pôsobiť ako niekto, kto ich chráni alebo pozorne sleduje. Ich vlastné svedomie rozhodne, ktorú alternatívu si vyberú. Lady a policajt si čupli a zadívali sa do sály, odkiaľ hostia aj zamestnanci pred dvadsiatimi minútami v panike vybehli von. Lady vtedy na streche obdivovala spln, a keď začula výbuchy a krik, ihneď pochopila, že sa stalo niečo zlé. Zišla dole, zastavila jedného z utekajúcich čašníkov, ktorý jej prezradil, že nejaký chlap strieľal do krištáľového lustra a teraz vzal Jacka.

Rýchlo si spočítala náklady na nový luster, no bolo jej jasné, že je to nič v porovnaní s cenou, ak z pištole, ktorá mieri na sluchu jej najlepšieho krupiéra Jacka, vyletí ešte jedna guľka. Jej kasíno predsa ponúka bezpečné vzrušenie a relax v priestoroch, kde človek chvíľu nemusí myslieť na kriminalitu v uliciach. Ak sa vytvorí dojem, že kasíno Inverness to nevie zaručiť, herňa natrvalo osirie tak ako teraz. Poslední dvaja muži sedeli pri stole na blackjack pod mezanínom na druhej strane. Chudák Jack bol bledý ako krieda a meravý ako kus ľadu.

Hosť sedel s pištoľou za ním.

„Je ťažké trafiť na takú vzdialenosť, ak sa ukrýva za vaším krupiérom,“ zašepkal Macbeth a vytiahol z čiernej rovnošaty malý ďalekohľad. „Potrebujeme sa dostať bližšie. Kto je ten chlap a čo chce?“

„Ernest Collum. Vraj zabije môjho krupiéra, ak mu nevrátime všetko, čo tu prehral.“

„Je to veľa peňazí?“

„Viac, než máme aktuálne v hotovosti v kasíne. Collum patrí k závislým. Inžinier, génius s číslami, vie presne, aká je pravdepodobnosť, no práve tí sú najhorší. Povedala som mu, že zháňame peniaze, ale banky sú zatvorené a tak to môže chvíľu trvať.“

„Nemáme toľko času. Idem tam.“

„Ako to viete?“

Macbeth sa vystrel a strčil si ďalekohľad do uniformy.

„Podľa jeho zreničiek. Je na tripe, o chvíľu strieľa.“ Stlačil gombík vysielačky. „Kód štyri-šesť. Teraz. Prevezmi, Banquo. Prepínam.“

„Banquo preberá. Prepínam.“

„Idem s vami,“ vydýchla Lady a vykročila za Macbethom.

„Podľa mňa...“

„Je to moje kasíno. Môj Jack.“

„Počúvajte ma, madam...“

„Collum ma pozná a pohľad na ženu ho upokojí.“

„Toto je policajná akcia,“ upozornil ju Macbeth, keď skákal po schodoch.

„Idem s vami,“ zopakovala Lady a bežala za ním.

Macbeth zastal a skrížil jej cestu.

„Pozrite sa na mňa.“

„Nie, vy sa pozrite na mňa,“ nedala sa. „Vyzerám ako človek, ktorý si to rozmyslí? Collum počíta s tým, že mu prinesiem peniaze.“

Pozrel na ňu. Pozorne sa na ňu díval. Díval sa na ňu rovnako ako iní muži. A zároveň tak, ako sa na ňu nedívala ešte nijaká žena ani muž. Ostatní ju sledovali s obdivom alebo hrôzou, túžbou alebo rešpektom, nenávisťou, zaľúbením alebo oddanosťou, premeriavali si ju, súdili ju, mýlili sa v nej. No tento mladík vyzeral, akoby konečne niečo našiel. Niečo spoznal. Niečo, čo hľadal.

„Tak poďte,“ ustúpil. „Ale ani muk, madam.“

Hrubý koberec tlmil zvuky ich krokov, keď vošli do herne.

Stôl, pri ktorom sedeli dvaja muži, bol o čosi horšie osvetlený kvôli zničenému lustru. Jackova tvár zmeravela v paralyzujúcej hrôze a nezmenila výraz, ani keď sa k nim blížila Lady s Macbethom. Lady si všimla, ako sa pohol kohútik na pištoli.

„Kto ste?“ zachripel Collum.

„Inšpektor Macbeth z gardy,“ odvetil policajt, vytiahol stoličku a prisadol si. Položil obe ruky na stôl, aby ich muž videl. „Mám za úlohu dohodnúť sa s vami.“

„Nemáme sa o čom dohadovať, inšpektor. Toto kasíno ma roky klame, priviedlo ma na mizinu. Hrá sa tu s falošnými kartami. To ona!“

„A na to ste prišli, keď ste si strelili brygg?“ spýtal sa Macbeth a poťukal prstami po obruse. „Chápete, brygg skresľuje realitu.“

„Realita, inšpektor, je taká, že držím pištoľ a vidím jasnejšie než kedykoľvek predtým. A ak ste nepriniesli prachy, najprv zastrelím Jacka, potom vás, lebo sa pokúsite vytiahnuť pištoľ, a napokon aj dámu, keďže sa buď pokúsi utiecť, alebo ma premôcť, no už bude neskoro. Potom možno aj seba, ale ešte uvidíme, či mi zlepší náladu, keď vás troch pošlem do pekla a vyhodím toto miesto do luftu.“ Zasmial sa. „Nevidím peniaze, a teda ukončujem rokovanie. Začneme...“

Kohútik sa opäť pohol. Lady podvedome zvraštila tvár a čakala výstrel.

„Double or quits?“ spýtal sa Macbeth.

„Nerozumiem,“ zamračil sa Collum. Bezchybná výslovnosť. Bezchybne oholený, bezchybný smoking s čerstvo vyžehlenou snehobielou košeľou. Lady predpokladala, že si obliekol aj čistú spodnú bielizeň. Vedel, že sa to zrejme neskončí tým, že odtiaľto odíde s kufrom plným peňazí. Vynesú ho ako chudáka na mizine. Ale je bezchybný.

„Zahráme si partičku blackjacku. Ak vyhráte, dostanete dvojnásobok toho, čo ste tu prehrali. Ak vyhrám ja, dáte mi pištoľ s plným zásobníkom a vzdáte sa všetkých požiadaviek voči kasínu.“

Collum sa zasmial. „Blufujete!“

„Kufor s peniazmi, o ktoré ste žiadali, čaká v policajnom aute vonku. Majiteľka je ochotná zdvojnásobiť sumu, ak sa dohodneme. Lebo si uvedomuje, že sa tu naozaj podvádzalo a zaslúžite si spravodlivosť. Čo poviete, Ernest?“

Lady sa dívala na Colluma, na jeho ľavé oko, ktoré vyzeralo spoza Jackovej hlavy. Ernest Collum nebol hlúpy, skôr naopak. Neveril na nijaký kufrík. Ale aj tak. Občas práve tí najinteligentnejší ľudia odmietnu uznať neodvratnosť pravdepodobnosti, že v konečnom dôsledku všetci proti kasínu prehrajú.

„Prečo by ste to robili?“ uvažoval nahlas Collum.

„Tak ideme?“ nepočúval ho Macbeth.

Collum dvakrát zažmurkal. „Ja som díler, vy hráč. Ona rozdáva.“

Lady sa pozrela na Macbetha, ktorý prikývol. Potom vzala kôpku kariet, zamiešala ich, položila dve pred Macbetha, tvárou nahor.

Šestka. A srdcový kráľ.

„Sladká šestnástka,“ uškrnul sa Collum.

Lady položila dve karty pred Colluma. Jednu tvárou nahor. Zelené eso.

„Ešte jednu,“ vyzval ju Macbeth a načiahol ruku.

Lady mu podala vrchnú kartu z balíčka. Macbeth si ju priložil k hrudi, pozrel sa na ňu, potom na Colluma.

„Zdá sa, že ste skončili, sladká šestnástka,“ tešil sa Collum. „Ukážte.“

„Nuž, ja som celkom spokojný s tým, čo mám v ruke,“ odvetil Macbeth.

Usmial sa na Colluma, potom posunul kartu doprava, kde časť stola ležala v tieni. Collum sa podvedome naklonil, aby ju lepšie videl.

Zvyšok sa udial tak rýchlo, že Lady to vnímala len ako kratučký záblesk. Záblesk ruky v pohybe, záblesk ocele, keď preletela ponad stôl, záblesk Collumovho jedného oka, ktoré na ňu civelo, roztvorené v ukrivdenom proteste, svetlo ligotajúce sa na kaskáde krvi valiacej sa po oboch stranách čepele, ktorá mu prerezala krčnú tepnu. Potom zvuky. Tlmený zvuk pištole, keď dopadla na hrubý, príliš drahý koberec. Šplechnutie, keď krv vystrekla na stôl. Collumovo chrčanie, keď mu zhaslo ľavé oko. Jackov jediný, roztrasený vzlyk.

A pamätala si karty. Nie šestku, ani eso. Ale srdcového kráľa. A v tieni pikovú dámu. Obe postriekané krvou Ernesta Colluma.

Vbehli ďalší členovia gardy v čiernych uniformách, rýchlo, nehlučne, poslúchali ho na slovo. Nedotkli sa Colluma, ihneď vyviedli Jacka von. Ona odmietla pomocnú ruku. Zostala sedieť a sledovala, ako sa mladý veliteľ gardy spokojne opiera v kresle. Ako človek, ktorý mal posledné slovo.

„Collum bude mať posledné slovo,“ povedala.

„Prosím?“

„Ak ju nenájdeme.“

„Čo máme nájsť?“

„Nepočuli ste ho? Keď vás troch pošlem do pekla a vyhodím toto miesto do luftu.“

Civel na ňu pár sekúnd, najprv prekvapene, potom inak. S uznaním. S rešpektom. Nato zareval: „Ricardo! Hľadáme bombu!“

Ricardo bol člen gardy, z pohľadu, pohybov aj slov ktorého sálal sebaistý pokoj. Lady až prekvapilo, že sa na jeho čiernej pokožke nevidí ako v zrkadle. So svojimi mužmi našiel za štyri minúty to, čo hľadal, v zamknutej kabínke na toaletách. Čierno-biely pásikavý kufrík, ktorý Collum dostal dnu po tom, ako ho skontroloval vyhadzovač. Collum mu vysvetlil, že tam má štyri zlaté tehličky, ktoré chce použiť ako vklad pri exkluzívnom stole, kde dovtedy, kým to úrady nezakázali, povoľovali platbu v hotovosti, hodinkami, svadobnými prsteňmi, dlžobnými úpismi, kľúčmi od auta, ak sa na tom hráči dohodli. Do pozlátenej železnej škrupiny inžinier a génius Collum umiestnil podomácky vyrobenú časovanú bombu, ktorú expert na výbušniny neskôr ohodnotil s mimoriadnym uznaním. Už si nepamätala, koľko minút zostávalo, keď zastavili odpočítavanie.

Ale pamätala si karty.

Srdcový kráľ a piková dáma. Stretli sa v ten večer, pod zlým mesiacom.

Lady ho pozvala na druhý deň do kasína na večeru. Prijal pozvanie, no odmietol aperitív. Odmietol víno, prijal vodu. Dala im prestrieť v mezaníne s výhľadom na Námestie pracujúcich, kde dažďová voda stekala po dlažbe od železničnej stanice ku kasínu. Architekti posadili budovu stanice vyššie v teréne, lebo predpokladali, že ťarcha mramoru a lokomotív ako Bertha postupne zatlačí podložie do neustále zmáčaného rašelinového terénu.

Hovorili o všetkom možnom. Vyhýbali sa osobným témam. Vyhýbali sa udalostiam predošlého večera. Jednoducho, bolo im príjemne. A on bol – ak nie svetácky – tak nepochybne šarmantný a zábavný. A výnimočný fešák v sivom, trochu priúzkom obleku, ktorý svedčil o tom, že ho dostal od svojho staršieho kolegu Banqua. Počúvala jeho príbehy z detského domova, o kamarátovi Duffovi a putovnom cirkuse, kde pracoval jedno leto ako malý chlapec. O nervóznom a neustále prechladnutom krotiteľovi levov, o vychudnutých súrodencoch, ktorí vystupovali na trapéze a jedli len podlhovasté jedlo, o čarodejníkovi, ktorý pozýval publikum do manéže, kde sa im ich predmety – snubný prsteň, kľúč či hodinky – vznášali pred očami. A on so záujmom počúval, keď mu Lady rozprávala o kasíne, ktoré vybudovala z ničoho. A napokon, keď mala pocit, že mu povedala všetko, zdvihla pohár s vínom a spýtala sa ho: „Prečo to podľa teba urobil?“

Macbeth pokrčil plecom. „Hekateho brygg berie ľuďom rozum.“

„Je pravda, že sme ho priviedli na mizinu, ale nepodvádzame s kartami.“

„To som ani nepredpokladal.“

„Pred dvoma rokmi sme zamestnali dvoch krupiérov, ktorí spolupracovali s niektorými hráčmi pri pokrovom stole a kradli iným. Samozrejme, že som ich okamžite vyrazila, no počula som, že sa spojili s nejakými investormi a požiadali mestskú vládu o licenciu na otvorenie nového kasína.“

„Obelisk? Áno, videl som nákresy.“

„Tak potom vieš aj to, že tí hráči pôsobili v politike ako Kennethovi ľudia...“

„Aj o tom som čosi počul.“

„Takže to kasíno otvoria. A poviem ti, že tam sa budú ľudia ako Ernest Collum právom cítiť oklamaní.“

„Obávam sa, že sa nemýliš.“

„Toto mesto potrebuje nových lídrov. Nový začiatok.“

„Len sa pozri na Berthu,“ kývol Macbeth k oknu obrátenému k železničnej stanici. Lokomotíva stála na podstavci s kolesami osem metrov od pôvodných koľají, ktoré preniesli do Capitolu. „Banquo tvrdí, že ju treba opäť naštartovať. Že potrebujeme vyvolať v meste novú a zdravú aktivitu. Aj v tomto meste pulzujú dobré sily.“

„Verme tomu. No ešte k včerajšku...“ Krútila pohárom s vínom. Vedela, že jej nazerá do výstrihu. Bola na to u mužov zvyknutá, nič pritom necítila, svoje ženské prednosti niekedy využívala a niekedy nie ako akýkoľvek iný pracovný nástroj. Jeho pohľad bol však iný. On bol iný. Nemala ho ako využiť, bol len sympatický policajt dosť nízko v hierarchii. Prečo tu s ním potom sedí? Mohla ho odmeniť aj inak než svojou prítomnosťou. Zadívala sa mu na ruku, ktorá akurát vzala pohár vody. Hrubé žily na opálených hánkach. Očividne vyráža z mesta preč tak často, ako sa len dá.

„Čo by si urobil, keby Collum neprijal tvoju výzvu?“

„Neviem,“ pozrel sa na ňu. Hnedé oči. Ľudia v tomto meste majú modré, hoci, samozrejme, stretla aj mužov s hnedými. No nie s takými... intenzívnymi.

A napriek tomu zraniteľnými. Bože, azda nemá preňho slabosť? Nie je na to pristará?

„Nevieš?“

„Hovorila si, že je závislý. Veril som, že neodolá pokušeniu ešte raz si zahrať. O všetko.“

„Zrejme si často chodieval do kasín.“

„Nie.“ Zasmial sa chlapčenským smiechom. „Ani som netušil, ako na tom som.“

„Šestnásť proti esu? Poviem ti, že si bol na tom zle. Tak odkiaľ si bral istotu, že bude hrať? Tvoja báchorka mi neznela práve presvedčivo.“

Pokrčil plecom. Pozrela sa na pohár s vodou. A pochopila. Presne vie, čo je to závislosť.

„Zapochyboval si, že sa ti ho podarí zastaviť skôr, než zastrelí Jacka?“

„Áno.“

„Áno?“

Mladý policajt si odpil. Táto téma mu očividne bola proti srsti.

Nechá ho na pokoji? Naklonila sa bližšie.

„Rozprávaj, Macbeth.“

Opäť odložil pohár. „Aby človek stratil vedomie skôr, než stihne stlačiť spúšť, musíš ho trafiť do hlavy alebo mu prerezať krčnú tepnu. Sama si videla, ako mu najprv vytryskla krv a zvyšok už len pomaly presakoval. Kyslík potrebný pre mozog odišiel v tom prvom vytrysknutí, takže upadol do bezvedomia skôr, než sa krv dotkla stola. Čelil som dvom problémom. Ideálna vzdialenosť pri hádzaní noža je päť krokov. Sedel som oveľa bližšie, no moje dýky sú našťastie vyvážené. Netrénovaný človek by s nimi nevedel zaobchádzať, no skúsený ľahšie upraví rotáciu. Druhý problém bol v Collumovej polohe. K jeho krčnej tepne som sa vedel dostať len zľava. A teda by som musel hádzať pravou rukou. Vidíš, že som ľavák. Potreboval som trochu šťastia. A mne šťastena nezvykne priať. Mimochodom, aká to bola karta?“

„Piková dáma. Prehral si.“

„Vidíš.“

„Nemáš šťastie?“

„Aspoň v kartách nie.“

„Ale?“

Zamyslel sa. Potom zavrtel hlavou. „Nie. Ani v láske.“

Zasmiali sa. Pripili si a smiali sa ďalej. Počúvali dážď. Na chvíľu privrela oči. Zdalo sa jej, že počuje štrngot kociek ľadu v pohároch v bare. Surové nárazy guľky do dreva okolo rulety. Vlastný tlkot srdca.

„Čože?“ Žmúril v tmavej spálni.

Zopakovala tie slová. „Musíš zabiť Duncana.“

Lady počula ozvenu vlastných slov, rástli jej v ústach a prehlušili tlkot srdca.

Macbeth sa posadil v posteli a uprene sa na ňu zadíval. „Si hore, alebo blúzniš zo spánku, láska?“

„Nie. Som tu. A ty vieš, že to musíš urobiť.“

„Čosi zlé sa ti prisnilo a teraz...“

„Nie! Uvedom si to. Je to logické. Buď on, alebo my.“

„Podľa teba nám chce ublížiť? Veď ma práve povýšil.“

„Na papieri si možno šéfom Orgkrimu, no v skutočnosti si vystavený Duncanovej svojvôli. Ak chceš zatvoriť Obelisk, ak chceš vyhnať dílerov z okolia Invernessu a zvýšiť počet hliadok na uliciach, aby sa tu ľudia cítili bezpečne, musíš sa stať policajným prezidentom. A to sú len drobnosti. Mysli na všetky veľké veci, ktoré by sme dosiahli, keby si mal postavenie policajného prezidenta, drahý.“

Macbeth sa zasmial. „Ale veď Duncan chce robiť veľké veci.“

„Nepochybujem, že si to úprimne želá, no na dosiahnutie veľkých vecí potrebuje širokú podporu verejnosti. A ľudia v tomto meste ho pokladajú len za ďalšieho snoba, ktorý sa ocitol v riadiacej funkcii, tak ako kedysi Kenneth a tak ako Tourtell na radnici. Ľudí si nezískaš krásnymi slovami, ale svojou osobnosťou. A my patríme k ľuďom, Macbeth. Cítime to, čo oni. Chceme to, čo oni. Počúvaj ma. Z ľudu. Pre ľud. S ľudom. Chápeš? To môžeme o sebe povedať len my.“

„Chápem, ale...“

„Ale čo?“ Pohladkala ho po bruchu. „Nechceš riadiť? Nie si chlap, nechceš stáť na vrchole? Si spokojný, keď druhým lížeš čižmy?“

„Samozrejme, že nie. Ale ak počkám, možno sa tam aj tak dostanem. Ako šéf Orgkrimu som tretí v poradí.“

„Ale drahý môj, oni neplánujú urobiť z teba policajného prezidenta! Zamysli sa. Dali ti tú pozíciu, aby to vyzeralo, že sme rovnako dobrí ako oni. Nikdy ti neponúknu najvyšší úrad. Nie dobrovoľne. Musíme si ho vziať.“

Prevalil sa na bok, chrbtom k nej. „Zabudnime na to, láska. Tak ako si zabudla, že ak Duncan odpadne, za policajného prezidenta vymenujú Malcolma.“

Chytila ho za plece a prevrátila tvárou k sebe.

„Nezabudla som na nič. Najmä nie na to, ako Hekate tvrdil, že sa staneš policajným prezidentom, teda má plán. Postaráme sa o Duncana a on vybaví Malcolma. A nezabudla som na večer, keď si odstránil Ernesta Colluma. Duncan je Collum, drahý. Drží pištoľ pri hlave našich snov. Musíš v sebe nájsť odvahu, ktorú si mal v ten večer. Buď chlap, aký si bol v ten večer, Macbeth. Pre mňa. Pre nás.“

Položila mu dlaň na líce, stíšila hlas. „Život nedáva ľuďom ako my priveľa šancí, drahý. Musíme využiť každú, ktorá sa nám naskytne.“

Ležal. Mlčal. Čakala. Počúvala, no nijaké slovo neprehlušilo jej búšiace srdce. Mal ambície, sny aj vôľu, to vedela, tie ho vytiahli z diery a z narkomana urobili študenta a neskôr riaditeľa gardy. To mali spoločné, obaja sa predrali nahor a zaplatili za to vysokú cenu. Zastaví sa teraz, na polceste, skôr než si užijú odmenu? Rešpekt a výhľad z absolútneho vrcholu? Mal odvahu aj brutálnu rozhodnosť, ale aj významný hendikep. Absenciu zla. Zla, ktoré potrebuje v tom jednom, rozhodujúcom momente. Keď musí vydržať a odsunúť nabok úzkoprsú morálku, vnímať celkový obraz a netrápiť sa otázkami, či práve v tejto chvíli koná dobro. Macbeth miloval to, čo nazýval spravodlivosťou, a táto lojalita k pravidlám iných predstavovala jeho slabosť, za ktorú ho ľúbila. V čase mieru. A pohŕdala ním, keď bili vojnové zvony. Prechádzala mu dlaňou od líca cez krk, hruď na brucho. A späť. Počúvala. Dýchal pravidelne, pokojne. Spal.

Macbeth dýchal zhlboka, ako keby spal. Odtiahla ruku. Ľahla si mu za chrbát. Aj ona začala dýchať pokojne. Pokúšal sa zladiť si dych s jej dychom. Zabiť Duncana? Vylúčené. Samozrejme, že to je vylúčené. Tak prečo potom nevie zaspať? Prečo mu jej slová naďalej poletujú hlavou ako slepé netopiere?

Život nedáva ľuďom ako my priveľa šancí, drahý. Musíme využiť každú, ktorá sa nám naskytne.

Myslel na všetky šance, ktoré mu život ponúkol. V tú noc v detskom domove ju nevyužil. A potom prišla ďalšia v podobe Banqua, a tú využil. Prvá ho takmer zničila, druhá zachránila. No nie je to predsa tak, že človek si niektoré šance neželá, lebo ho aj tak privedú do nešťastia a bude ich do smrti ľutovať buď preto, že ich využil, alebo nevyužil? Ach, tá plazivá nespokojnosť, ktorá otrávi aj najdokonalejšie šťastie! A aj tak. Otvoril mu osud dvere, ktoré sa o chvíľu zabuchnú? Opäť ho zradí odvaha ako v tú noc v detskom domove? Predstavil si spiaceho, nič netušiaceho muža v posteli. Je bezbranný. A aj tak je to muž, ktorý stojí medzi ním a slobodou, akú si zaslúži každý človek. Medzi ním a úctou, akú právom každý človek žiada. Medzi Macbethom a mocou, ktorú má na dosah. A rešpektom. A láskou.

Začínalo svitať, keď zobudil Lady.

„Ak by som to urobil...“ začal. „... dlhoval by som Hekatemu protislužbu.“

Otvorila oči, akoby ani nespala. „Ale prečo takto rozmýšľaš, drahý? Hekate len predpovedal, čo sa stane, nemá právo čokoľvek žiadať.“

„Čo získa tým, že sa stanem policajným prezidentom?“

„To sa pýtaj jeho, ale jedno je jasné – zrejme sa mu donieslo, že Duncan prisahal, že sa nezastaví, kým ho nezničí. A asi nepokladá za vylúčené, že ty by si kládol dôraz na poľovačku na gangy, ktoré siahajú po násilí a strieľajú sa na uliciach.“

„Norse Riders, ktorí majú už teraz zlomený krk?“

„Alebo dôraz na zatvorenie inštitúcií, ktoré sa podvodmi dostávajú k úsporám slušných občanov.“

„Obelisk?“

„Napríklad.“

„Hm. Spomínala si veľké veci. Myslela si aj také, čo prospejú mestu?“

„Samozrejme. Nezabúdaj, že ako policajný prezident rozhoduješ, ktorých politikov si vezmeš na mušku a ktorých nie. A aj povrchní znalci fungovania mestskej vlády vedia, že každý, kto sa tam dostal za posledných desať rokov, platil za to spôsobom, ktorý neznesie svetlo sveta. A platili im. Za Kennetha sa nemuseli snažiť zakrývať korupciu, takže dôkazy sú. My vieme, oni vedia, a to znamená, že ich môžeme riadiť, ako uznáme za vhodné, drahý...“

Prešla mu ukazovákom po perách. Povedala mu to už prvú noc. Miluje jeho pery. Sú také mäkké a majú tenučkú kožku, že už pri najslabšom uhryznutí zacíti krv.

„Presvedčíme ich, aby konečne dodržali sľub a prijali opatrenia, ktoré zachránia toto mesto,“ zašepkal.

„Presne tak.“

„Aby vrátili Berthu na koľajnice.“

„Áno.“ Zahryzla mu do spodnej pery a ucítila chvenie, svoje vlastné aj jeho, srdcia sa im rozbúchali. Chytil ju.

„Milujem ťa,“ zašepkal.

Macbeth a Lady. Lady a Macbeth. Už dýchali v jednom rytme.

7. kapitola

Lady sa pozrela na Macbetha. V smokingu vyzeral neuveriteľne štýlovo. Zvrtla sa, skontrolovala, či si čašník natiahol biele rukavice, ako ho o to žiadala. A či vybral tie úzke poháre na šampanské a postavil na striebornú tácku. Najmä pre vlastné potešenie položila na tácku elegantnú striebornú metličku na šampanské, hoci také čosi doteraz videl máloktorý hosť a ešte menej hostí tušilo, na čo sa používa. Macbeth sa pohojdával na opätkoch, ktoré sa mu zabárali do hrubého koberca v kasíne, a mlčky pozoroval dvere. Celý deň pôsobil nervózne. Len keď prechádzali praktické detaily plánu, získal späť stratenú koncentráciu, opäť sa stal profesionálom z jednotky rýchleho nasadenia a zabudol, že cieľ má svoje meno: Duncan.

Vyhadzovači otvorili dvere, zavanul na nich studený, vlhký vzduch.

Prví hostia. Lady si nasadila najveselší úsmev plný očakávania a strčila ruku Macbethovi pod pazuchu. Cítila, ako sa podvedome vzpriamil.

„Banquo, kamarát starý!“ vykríkla. „A prichádzaš aj s Fleanceom. Aký je z neho fešák! Veru, ešteže nemám dcéry!“ Objatia a prípitky.

„Lennox! My dvaja si dnes musíme nájsť na seba čas, no najprv si pripime šampanským! A tu slečna Caithnessová! Vyzeráte očarujúco, drahá! Prečo sa ku mne nikdy nedostanú také šaty? Zástupca policajného prezidenta Malcolm. Ten titul sa mi zdá pridlhý, môžem vás volať pán prezident? Nikomu to nehovorte, ale niekedy žiadam od Macbetha, aby ma volal pani riaditeľka, len aby som počula, ako to znie.“

Väčšinu z nich v podstate ešte nestretla, no vnukla im pocit, že sa poznajú roky. Lebo do nich nahliadala, videla, čo chcú. Prekliatie jej prehnanej citlivosti malo aj svoje výhody. Vďaka tomu mohla preskočiť úvodné reči a drať sa priamo k cieľu. Možno jej dôverovali práve vďaka jej bezprostrednosti. Rada si razila cestu prezrádzaním zdanlivo intímnych detailov zo svojho vlastného života, aj oni si potom trúfli viac, a keď zistili, že ich drobné tajomstvá odmeňuje kývaním hlavy a konšpiračným smiechom, prezrádzali jej ďalšie. Ťažko povedať, či niekto vedel viac o občanoch tohto mesta než hostiteľka.

„Policajný prezident Duncan!“

„Lady. Prepáčte, že meškám.“

„Vôbec nič sa nestalo. Je to vaše výsostné privilégium, nechceme mať policajného prezidenta, ktorý bude chodiť prvý. Ja vždy prichádzam úmyselne posledná, ak by niekto náhodou pochyboval, kto je skutočná kráľovná.“

Duncan sa tlmene zasmial, položila mu ruku na plece. „Smejete sa, a tak už teraz považujem večer za vydarený, no ešte ochutnajte naše špičkové šampanské, drahý policajný prezident. Predpokladám, že vaša osobná stráž...“

„Nie, zostanú v práci celú noc.“

„Celú noc?“

„Ktokoľvek sa verejne vyhrážal Hekatemu, musí spávať aspoň s jedným okom otvoreným. A ja spím s dvoma pármi očí.“

„Keď hovoríme o spaní, pripravila som pre vašu osobnú stráž izbu susediacu s vaším apartmánom, oddeľujú vás len dvere, ako ste si želali. Kľúče nájdete na recepcii. No trvám na tom, aby vaši ľudia ochutnali aspoň moju domácu limonádu. Garantujem vám, že ju nevyrobili z mestskej pitnej vody.“

Kývla čašníkovi, ktorý k nim pristúpil s táckou a dvoma pohármi.

„My...“ zakašľal jeden zo strážcov.

„Odmietnutie ponuky budeme brať osobne,“ prerušila ho Lady.

Ochrankári si vymenili pohľady s Duncanom, potom si obaja vzali pohár, vyprázdnili obsah na jeden dúšok a vrátili ho späť na tácku.

„Je od vás mimoriadne veľkorysé ujať sa celej hostiny, madam,“ podotkol Duncan.

„To by ešte chýbalo! Veď ste zo mňa urobili manželku samotného šéfa boja s organizovanou kriminalitou.“

„Manželku? Nevedel som, že ste svoji.“

Sklonila hlavu. „Pán policajný prezident, až tak dbáte na formality?“

„Ak pod formalitami myslíte pravidlá, zrejme dbám. Mám to v popise práce. Predpokladám, že ste na tom podobne.“

„Kasíno stojí a padá na tom, že každý vie, že pravidlá sa dodržiavajú a výnimky netolerujú.“

„Musím sa priznať, že som ešte nikdy neprekročil prah kasína, madam. Viem, že sa musíte starať o hostí, no mohol by som vás pri tej príležitosti požiadať o kratučkú prehliadku?“

„S radosťou,“ usmiala sa Lady a vzala ho pod pazuchu. „Poďte!“

Vyviedla Duncana po schodoch na galériu. Ak mu oči a tajné myšlienky priťahoval výhľad na vysoký rozparok v šatách, keď pred ním kráčala, podarilo sa mu to zamaskovať. Postavili sa k zábradliu. Pokojný večer. Štyria hostia pri najväčšej rulete, prázdno pri stoloch s blackjackom, štyria hráči pokru pri stole priamo pod nimi.

Zvyšok oslavujúcich sa zišiel pri bare, ktorý mali takmer celý pre seba. Lady sledovala, ako Macbeth nervózne ohmatáva pohár s vodou, tváril sa, že počúva, čo mu chcú Malcolm a Lennox povedať.

„Pred dvanástimi rokmi bola táto budova vlhkosťou a vandalmi zničená ruina niekdajšieho sídla riaditeľstva železníc. Zrejme viete, že sme jediný okres v krajine, ktorý povoľuje prevádzku kasín.“

„Zásluha policajného prezidenta Kennetha.“

„Nech Boh žehná jeho čiernej duši. Ako vidíte, máme dve malé rulety a jednu veľkú. Fungujú podľa princípov z Monte Carla. Môžete staviť na identické polia na oboch stranách rulety. Mimochodom, ruleta je z mahagónu s prímesou ružového dreva a slonoviny.“

„Lady, podarilo sa vám dosiahnuť vskutku unikátnu vec.“

„Ďakujem, pán policajný prezident, no ak mám byť úprimná, nebolo to zadarmo.“

„Chápem. Občas sa pýtam, čo nás ľudí vlastne poháňa vpred.“

„Povedzte mi, čo poháňa vás.“

„Mňa?“ Na chvíľu sa zamyslel. „Nádej, že v tomto meste sa bude raz dobre žiť.“

„Ale čo sa skrýva za tým? Za tými peknými princípmi, ktoré sa dajú ľahko pomenovať? Čo je váš egoistický, emocionálny dôvod? Čo je váš temný motív, ktorý sa vám prihovára šeptom v noci a navštevuje vás po tom, ako odznejú všetky slávnostné príhovory?“

„Náročná otázka, Lady.“

„Jediná dôležitá, drahý policajný prezident.“

„Možno.“ Pohýbal ramenami v smokingu. „A možno som nepotreboval takú silnú motiváciu. Nadelili mi dobré karty, už keď som sa narodil v relatívne zámožnej rodine, kde vzdelanie, ambície a kariéra boli samozrejmosťou. Môj otec sa jasne a slobodne vyjadroval k otázke korupcie vo verejnej správe, preto to ďaleko nedotiahol. Zrejme som len pokračoval v jeho šľapajach a učil sa z jeho taktických chýb. Politika je umenie možného a občas musíte siahnuť po zle, aby ste porazili zlo. Robím, čo musím. Nie som taký svätec, ako ma s láskou vykresľujú médiá, madam.“

„Je známe, že okrem kanonizácie sa svätcom máločo podarí presadiť. Podporujem vašu taktiku, policajný prezident. Vždy mi bola blízka.“

„Chápem. Nepoznám síce detaily z vášho života, no viem, že máte za sebou dlhšiu a kľukatejšiu cestu.“

Lady sa zasmiala. „Nájdete ma na zažltnutých stránkach vašich archívov, Duncan. Niekoľko rokov som sa živila najstarším povolaním, to predsa nie je tajomstvo. No každý máme nejakú minulosť, a ako ste sám povedali, robili sme len to, čo sme museli. Zahráte si občas? V tom prípade budem rada, ak budete dnes večer hrať na účet podniku.“

„Ďakujem za vašu veľkorysosť, Lady, no prijať tú ponuku by odporovalo mojim zásadám.“

„Aj z pozície súkromnej osoby?

„Keď sa človek stane policajným prezidentom, prichádza o súkromný život. Okrem toho aj tak nehrám, madam. Nerád zverujem svoj osud šťastene a radšej sa o svoje prípadné zisky zaslúžim.“

„Aj tak ste spomínali, že ste tam, kde ste, lebo vám osud nadelil pri narodení dobré karty.“

Usmial sa. „Povedal som, že ho nerád zverujem. Život je hra, kde človek buď hrá s kartami, aké dostal, alebo to vzdá.“

„Môžem vám niečo povedať, pán policajný prezident? Na čom sa smejete?“

„Že si pýtate dovolenie, madam. Podľa mňa by vás moja záporná odpoveď nezastavila.“

„Chcem povedať len toľko, že podľa mňa ste, môj drahý Duncan, skrz-naskrz čestný človek. Ste muž s chrbtovou kosťou a vážim si vás aj vaše poslanie. Aj preto, že ste sa odvážili poveriť nepopísaný list, akým je Macbeth, takou významnou pozíciou vo vašom vedení.“

„Ďakujem, madam. Macbeth si to zaslúžil.“

„Je jeho vymenovanie súčasťou vášho programu boja proti korupcii?“

„Korupcia je ako červotoč. Niekedy musíte zbúrať celý dom, aby ste sa zbavili tej pliagy. A postaviť ho nanovo s neinfikovaným materiálom. Ako Macbeth. Nebol súčasťou establišmentu. Nie je infikovaný.“

„Na rozdiel od Cawdora.“

„Na rozdiel od Cawdora, madam.“

„Viem, koľko stojí vyrezať infikované mäso. Sama som tu zamestnávala dvoch neverných služobníkov.“ Naklonila sa cez zábradlie a kývla k rulete. „Aj tak som plakala, keď som ich vyhadzovala. Nechať sa zlákať peniazmi a bohatstvom je rozšírená ľudská slabosť. A ja som bola príliš mäkká a namiesto toho, aby som ich rozdrvila opätkom, nechala som ich odísť. A poďakovali sa mi za to? Zneužili moje nápady, všetko, čo som ich naučila, a peniaze, ktoré mi určite ukradli, na rozbehnutie pochybného podniku. Ten nielen ničí povesť celému nášmu odvetviu, ale ešte aj berie obživu ľuďom, ktorí tento trh vytvorili. Ak vyženiete červotoč, vráti sa späť. Veru, mala som postupovať ako vy, pán policajný prezident.“

„Ako ja, madam?“

„S Cawdorom.“

„Nemohol som mu prepáčiť spoluprácu so Swenom.“

„A urobili ste to od základov. Mali ste proti nemu len svedectvo člena Norse Riders a aj najhlúpejší sudca a porota pochopí, že taký chlap povie čokoľvek, aby sa vykúpil a vyviazol so zdravou kožou. Cawdor by vám ušiel.“

„Disponovali sme proti nemu aj ďalšími vecami, madam.“

„No nebolo ich dosť, aby ste mali záruku, že ho odsúdia. Červotoč Cawdor sa mohol vrátiť. Okrem toho by sa celý škandál zbytočne naťahoval. Súdny proces by pošpinil kadekoho. Polícia to isto nepotrebuje v období, keď sa pokúša obnoviť dôveru verejnosti. Pán policajný prezident, máte moju plnú podporu. Treba ich zašliapnuť opätkom, párkrát ním zvrtnúť a vybavené.“

Duncan sa usmial. „Možno ide o presnú analýzu, ale verím, že sa nepokúšate naznačiť, že mám niečo spoločné s Cawdorovým predčasným odchodom, madam.“

„Bože dobrý, ani náhodou!“ Položila mu ruku na predlaktie. „Ako hovorí Banquo, jestvuje niekoľko spôsobov, ako stiahnuť mačku z kože.“

„Napríklad?“

„Nuž, napríklad môžete zavolať nejakému mužovi a oznámiť mu, že prišiel jeho súdny deň, dôkazy sú také presvedčivé, že mu v priebehu niekoľkých minút vtrhne do domu garda, čaká ho verejné poníženie, príde o všetku česť, jeho meno povláčia po špinavých žumpách a skončí v klietke hanby na námestí. Na rozhodnutie mu zostávajú posledné minúty.“

Duncan sa zadíval na stôl, kde hrali poker. „S ďalekohľadom by som im videl do kariet,“ konštatoval.

„Áno.“

„Odkiaľ máte svoj ďalekohľad, madam? Dar, čo ste dostali do vienka?“

Zasmiala sa. „Nie, musela som si ho kúpiť. Sú to skúsenosti. Draho získané.“

„Samozrejme, nič som nepovedal, no Cawdor slúžil tomuto zboru dlhé roky. Nebol výlučne zlý a ani výlučne dobrý, tak ako nikto z nás. Možno si zaslúžil, možno si jeho rodina zaslúžila, aby si sám vybral cestu.“

„V tom prípade,“ pozrela sa naňho Lady, „ste vznešenejší človek než ja, policajný prezident. Urobila by som to isté, no z čisto egoistických pohnútok. Na zdravie.“

Štrngli si šampanským.

„Keď spomínate ďalekohľad,“ kývla k ľuďom pri bare. „Sledujem, že hlavný inšpektor Duff a mladá Caithnessová po sebe poškuľujú.“

„Naozaj?“ Duncan zdvihol obočie. „Vidím dobre, že stoja na opačných koncoch baru?“

„Veď práve. Udržiavajú si maximálny odstup. A aj tak každých pätnásť sekúnd kontrolujú, kde je ten druhý.“

„Vášmu oku máločo unikne.“

„Ani to, že som nebola ďaleko od pravdy, keď som sa vás pýtala na váš temný, egoistický motív.“

Duncan sa zasmial. „Vidíte aj v tme?“

„Citlivosť mojich očí v tme je dedičná, pán policajný prezident. Chodím námesačná za najčernejšej noci a neublížim si.“

„Motív aj pre najlepší skutok môže byť egoistický, no v mojich očiach cieľ svätí motív.“

„Takže si želáte sochu ako Kenneth? Alebo lásku ľudí, ktorej sa on nedočkal?“

Duncan na ňu dlho hľadel, overil si, že jeho osobná stráž ich nemôže počuť, dopil pohár a odkašľal si. „Želám si pokoj v duši, madam. Pocit uspokojenia, že som si splnil povinnosť. Že som udržal a zlepšil domov svojich predkov. Viem, že to znie perverzne, preto to, prosím, nikomu nehovorte.“

Lady sa nadýchla, odrazila sa od zábradlia a rozžiarila sa v širokom, úprimnom úsmeve. „Ach, čo to len stvára táto hostiteľka? Vypočúva hostí, ktorí sa prišli baviť? Presunieme sa k ostatným? A potom zájdem do vínnej pivnice a nájdem tam fľašu, ktorú som odkladala práve na túto príležitosť.“

Keď Duff pretrpel Malcolmov obšírny výklad možností neplatenia daní, ktoré ponúka nový zákon, ospravedlnil sa a odišiel k baru, aby sa odmenil whisky.

„Tak čo?“ ozval sa mu za chrbtom hlas. „Aký bol deň s rodinou?“

„Príjemný, ďakujem,“ odvetil bez toho, aby sa otočil. Pomohol barmanovi vybrať správnu fľašu a dvoma prstami mu naznačil, že chce dvojitú.

„A čo v noci?“ pokračovala Caithnessová. „Ešte chceš nocovať v... hoteli?“

Ich heslo pre jej posteľ. No vnímal, že sa nepýta len na túto noc, ale aj na všetky ďalšie noci. Že chce, aby zopakoval starý refrén, ubezpečil ju, že chce len ju a nechce sa vrátiť k rodine do Fife. No že si to žiada čas, musí brať ohľad na množstvo vecí. Nechápal, prečo ho Caithnessová nepozná lepšie a pochybuje, že to naozaj chce. Možno preto s istou dávkou trucu odvetil, že mu ponúkli prenocovanie tu v kasíne.

„A chceš? Zostaneš tu?“

Duff si vzdychol. O čo ženám vlastne ide? Naozaj ho musia všetky spútavať, priviesť si ho skroteného k nohám postele, kŕmiť ho v kuchyni, aby mu mohli vysávať peňaženku a vajcia, aby ho mohli dusiť ďalším potomstvom a zlým svedomím?

„Nie,“ odvetil, hľadiac na Macbetha. Na to, že bol stredobodom oslavy, pôsobil duchom neprítomne. Azda už zodpovednosť a vážnosť vyhnali z neho toho veselého, bezstarostného chlapca? Nuž, je neskoro, pre Macbetha aj preňho. „Ak pôjdeš prvá, počkám, koľko treba, a vyrazím za tebou.“

Všimol si, že zaváhala. Všimol si jej pohľad v zrkadle za barovým pultom. Chce sa ho dotknúť. Varovne sa na ňu zadíval. Nechala to tak. A vzdialila sa. Bože!

Duff otočil do seba pohár. Prešiel k Macbethovi, ktorý sa opieral o koniec barového pultu. Najvyšší čas poriadne mu zablahoželať. Cestu mu však skrížil Duncan, obklopili ho ľudia, Macbeth mu zmizol z očí. A keď ho opäť zahliadol, Macbeth už odchádzal v stopách dlhých šiat svojej Lady.

Macbeth dobehol Lady, keď odomykala vínnu pivnicu.

„Nemôžem,“ povedal potichu.

„Čo?“

„Nemôžem zabiť svojho policajného prezidenta.“

Pozrela sa naňho.

Potom ho chytila za golier, stiahla ho do dverí a zatvorila za nimi. „Teraz ma nezraď, Macbeth. Duncan a jeho bodyguardi sú vo svojich izbách. Všetko je pripravené. Máš univerzálny kľúč, však?“

Macbeth vytiahol z vrecka kľúč a podstrčil jej ho na dlani. „Vezmi si ho. Ja nemôžem.“

„Nemôžeš, alebo nechceš?“

„Ani, ani. Nechcem, lebo nemôžem v sebe nájsť vôľu spáchať taký zločin. Duncan je dobrý policajný prezident a ja nebudem lepší. Tak aký to má zmysel okrem mojej vlastnej ctižiadosti?“

„Našej vlastnej ctižiadosti! Lebo po hlade, zime, strachu a sexuálnej túžbe nejestvuje nič viac než ctižiadosť, Macbeth. Lebo česť je kľúčom k úcte. A toto je univerzálny kľúč, použi ho!“ Ešte ho držala za golier a ústa mala tak blízko, že cítil zúrivosť v jej dychu.

„Láska...“ začal.

„Nie! Ak si myslíš, že Duncan je taký čestný človek, vypočuj si len, ako zabil Cawdora, aby zachránil seba pred trápnym odhalením, ktoré by ho čakalo, keby Cawdora chytili živého.“

„To nie je pravda!“

„Spýtaj sa ho!“

„Hovoríš to, len aby si...“

„Aby si našiel silu urobiť to, čo sám chceš,“ doplnila ho. Pustila ho a pritisla mu dlaň na hruď, akoby chcela cítiť tlkot jeho srdca. „Mysli na to, že zabíjaš vraha, ako si zabil toho gangstra. Bude to ľahké.“

„Ja nechcem, aby to bolo ľahké.“

„Ak ťa premôže morálka, mysli na sľub, ktorý si mi dal v noci, Macbeth. Alebo mi chceš povedať, že to, čo som vnímala ako odvahu, keď si zabil Ernesta Colluma, bola len mladícka nerozvážnosť, keďže v stávke nebol tvoj osud, ale život nejakého krupiéra? Teraz, keď musíš sám riskovať, utekáš ako zbabelá hyena.“

Jej slová nedávali zmysel, no fungovali. „Vieš, že to tak nie je,“ zastonal zúfalo.

„Tak prečo nedodržíš sľub, ktorý si mi dal, Macbeth?“

Prehltol. Márne hľadal slová. „Ja... Chceš mi tvrdiť, že ty dodržíš všetky sľuby?“

„Ja? Ja?“ Prekvapene sa zasmiala. „Keď išlo o to, aby som dodržala sľub, ktorý som si dala, strhla som si z pŕs pijúce dieťa a rozbila mu hlavu o stenu. Tak ako by som mohla porušiť sľub, ktorý som dala tebe, svojej jedinej láske?“

Macbeth sa na ňu chvíľu díval. Nasával jej dych. Jej jedovatý dych ho oslaboval každou sekundou. „Nechápeš, že ak to nevyjde, Duncan zotne hlavu aj tebe?“

„Vyjde to. Počúvaj, teraz nalej Duncanovi pohár tohto burgundského a ja ho presvedčím, aby jeho bodyguardi aspoň ochutnali. Nevšimnú si žiadnu pachuť, no možno budú večer trochu omámení. A keď si ľahnú, zaspia ako zarezaní...“

„Dobre, ale...“

„Ticho! Použiješ dýku. Určite sa nezobudia. Potom im namažeš ruky a tvár krvou z čepele a vložíš im do postele dýky. A neskôr, keď ich zobudíš...“

„Pamätám si náš plán. No má svoje slabé miesta a...“

„Je to tvoj plán, drahý.“ Chytila ho za bradu a zahryzla sa mu do lalôčika. „A je dokonalý. Všetci pochopia, že Hekate podplatil bodyguardov a boli príliš opití, aby zakryli stopy.“

Macbeth zatvoril oči. „V tebe sa skrýva chlap, však?“

Lady sa zasmiala. Pobozkala ho na krk.

Macbeth ju chytil za plecia a opatrne ju odstrčil. „Lady, vieš, že ma privedieš do záhuby, však?“

Usmiala sa. „A vieš, že pôjdem s tebou všade, kam pôjdeš ty.“

8. kapitola

Večeru podávali v reštaurácii, v salóniku kasína. Duffa usadili vedľa hostiteľky, po jej druhej ruke sedel Duncan. Macbeth zaujal miesto oproti nim vedľa Caithnessovej. Duff si všimol, že ani Macbeth, ani Caithnessová veľa nejedia ani nehovoria, no nálada bola aj tak uvoľnená a stôl príliš široký, aby sa dalo cezeň zhovárať. Lady debatovala – a zdalo sa, že ju to baví – s Duncanom, Duff počúval Malcolma a snažil sa nezívať.

„Caithnessová je dnes večer krásna, však?“

Duff sa zvrtol za hlasom. Lady. Usmievala sa naňho veľkými, nevinne modrými očami pod ohnivo červenými vlasmi.

„Áno, ale predsa len o čosi menej pekná od vás, madam,“ odvetil Duff, no uvedomoval si, že to povedal bez iskry, ktorá by vdýchla jeho slovám život.

„Nie je len krásna,“ pokračovala Lady. „Žena v tejto brandži musela obetovať veľa, aby sa dostala tam, kde je. Napríklad rodinu. Podľa mňa obetovala rodinu. Vy nie, Duff?“

Sivé oči. Má sivé oči, nie modré.

„Predpokladám, že každá žena, ktorá niekam mieri, musí niečo obetovať,“ odvetil, zdvihol pohár a zistil, že je opäť prázdny. „Rodina nie je alfa a omega všetkého. S tým zrejme súhlasíte, madam.“

Lady pokrčila plecom. „My ľudia sme praktické tvory. Ak nemôžeme zmeniť rozhodnutie z minulosti, robíme všetko preto, aby sme si ho ubránili. Aby nás chyby viac nenaháňali a netrápili. Pokladám to za recept na šťastný život.“

„Takže sa bojíte, že by nás naše rozhodnutia naháňali, keby sme sa na ne pozreli v reálnom svetle?“

„Ak žena chce dosiahnuť to, po čom túži, musí rozmýšľať a konať ako chlap, bez ohľadu na rodinu. Svoju vlastnú či rodinu iných.“

Duff sa strhol. Pokúšal sa zachytiť jej pohľad, no už sa predklonila, aby doliala víno hosťom. A hneď nato Duncan zaťukal na pohár, vstal a zakašľal.

Duff ho sledoval počas inšpiratívneho ďakovného príhovoru, ktorý bol ódou nielen na kuchyňu hostiteľky a povýšenie hostiteľa, ale aj na úlohu, na ktorú sa všetci prítomní podujali: urobiť z mesta miesto, kde sa dá žiť. A ukončil príhovor slovami, že po dlhom pracovnom týždni si zaslúžia oddych, ktorý im doprial milostivý Pán. Urobia dobre, ak ho využijú. Nevie garantovať, že policajný prezident bude v najbližších týždňoch rovnako milostivý.

Zaželal im dobrú noc, naozaj potlačil zívnutie a zdvihol pohár na počesť hostiteľov. Počas burácajúceho potlesku sa Duff obrátil k Macbethovi. Bude opätovať pozdrav? Duncan je predsa policajný prezident. No Macbeth len sedel bledý a meravý ako soľný stĺp, akoby zvalcovaný novou situáciou, novou pozíciou a novými požiadavkami, aké naňho budú klásť.

Duff si odsunul stoličku. „Ďakujem za príjemný večer, madam.“

„Podobne, Duff. Máte kľúč od izby?“

„Ďakujem, no budem nocovať u... inde.“

„Nepôjdete do Fife?“

„Nie, prespím u bratranca. Zajtra ráno sa zastavím po Duncana, nebývame ďaleko od seba.“

„Aha. A kedy sa zastavíte?“

„O siedmej. Obaja máme deti a... a... no, je víkend, všetci nás chcú mať pri sebe. Veď asi tušíte.“

„Ani nie,“ usmiala sa Lady. „Vyspite sa dobre a pozdravujte bratranca, Duff.“

Hostia postupne opúšťali bar a herné stoly, odchádzali do svojich izieb alebo sa vydávali na cestu domov. Macbeth sa postavil k recepcii, kde stláčal dlane a mrmlal nič nehovoriace frázy na rozlúčku, aspoň tak unikol rozhovorom s poslednými hosťami pri bare.

„Naozaj nevyzeráš zdravo,“ zabľabotal Banquo. Vyšiel z pánskej toalety a položil ťažkú ruku na Macbethovo plece. „Choď spať, nech nenakazíš ľudí.“

„Ďakujem, Banquo. Lady ešte sedí v bare a zabáva hostí.“

„O chvíľu ubehne hodina, odkedy si policajný prezident šiel ľahnúť, môžeš ísť aj ty. Ja len dopijem, čo mám, a poberiem sa aj s Fleanceom. A vtedy ťa tu už nechcem vidieť postávať ako nejakého vyhadzovača, jasné?“

„Jasné. Dobrú noc, Banquo.“

Macbeth sledoval, ako sa jeho priateľ neistým krokom vracia k baru. Pozrel sa na hodinky. O sedem minút polnoc. O sedem minút sa to stane. Počkal tri minúty. Potom sa vystrel, prešiel dvojitými dverami do sály a k baru, kde Lady počúvala Malcolma s Lennoxom. Zaregistrovala ho, hneď sa k nemu obrátila, stretli sa im pohľady. Takmer nebadateľne mu kývla, opätoval jej pozdrav. Potom sa zasmiala na čomsi, čo povedal Malcolm, a jej reakcia rozosmiala chlapov. Je šikovná.

Macbeth vyšiel po schodoch, odomkol ich spoločný apartmán. Priložil si ucho k stene susediacej s izbou bodyguardov. Chrápali pravidelne, bezpečne. Takmer nevinne. Sadol si na posteľ. Prešiel dlaňou po hladkej látke plachty. Hodváb šepkal pod jeho drsnými končekmi prstov. Áno, je šikovná. On nikdy taký šikovný nebude. Možno to zvládnu, možno Macbeth a Lady presadia zmenu, pretvoria mesto na svoj obraz, rozvinú to, čo Duncan začal, a potiahnu to ďalej, než by sa to Duncanovi kedy podarilo. Lebo majú vôľu, majú silu a vedia si získať ľudí. Z ľudu, pre ľud, s ľudom.

Prstami hladkal dve dýky, ktoré si vyložil na posteľ. Keby moc nekorumpovala a nešírila jed, nemuseli by to robiť. Keby mal Duncan nepošpinené, idealistické srdce, mohli by to s ním prebrať a Duncan by pochopil, že Macbeth sa najlepšie hodí na realizáciu Duncanovho projektu, ako vytiahnuť mesto z tmy. Lebo hoci Duncan mal víziu, bežní mešťania nebudú nasledovať cudzinca z capitolskej smotánky, však? Nie, na to potrebujú človeka zo svojich radov. Duncan by mohol byť navigátor, ktorý určí kurz, no kapitán musí byť Macbeth, len on presvedčí posádku, aby poslúchala, a privedie škuner do bezpečného prístavu, po ktorom obaja túžia. No hoci výmena stráže prospeje mestu, Duncan by, samozrejme, nikdy dobrovoľne neprenechal kreslo policajného prezidenta Macbethovi. Duncan nebol ani pri všetkých svojich cnostiach lepší než iní nositelia moci, osobné ambície mu boli prednejšie než všetko ostatné. Veď aha, Duncan zabil ľudí, ktorí mohli ublížiť jeho menu a otriasť jeho mocou.

Cawdorova mŕtvola bola ešte teplá, keď prišli.

Nebola? Bola. Bola, bola.

Polnoc.

Macbeth zatvoril oči. Musí sa dostať do stavu. Napočítal od desať. Otvoril oči. Zanadával, opäť ich zatvoril a ešte raz napočítal od desať. Pozrel sa na hodinky. Vzal dýky, zastrčil si ich do špeciálneho puzdra s miestom pre jednu dýku na každom boku. Vyšiel na chodbu. Prešiel popred dvere bodyguardov a zastal pred Duncanovým apartmánom. Načúval. Nič. Nadýchol sa. Už vopred zvážil všetky možné scenáre, zostávalo len prejsť k činu. Strčil do zámky univerzálny kľúč, na chvíľu sa uvidel v lesklej kľučke z leštenej mosadze, potom ju stlačil. Stihol zazrieť časť izby vo svetle z chodby, prekročil prah a zatvoril za sebou dvere. Zadržal dych a načúval dychu spiaceho.

Pravidelný a pokojný dych.

Ako dych riaditeľa detského domova Lorreala.

Nie, sústreď sa!

Je to Duncanov dych a ten dych hovorí, že leží v posteli so zatvorenými očami a spí.

Macbeth prešiel k dverám do kúpeľne, zažal svetlo a pootvoril ich. Toľko svetla, čo potrebuje na svoj čin.

Na svoj čin.

Postavil sa k posteli a díval sa na spiaceho, nič netušiaceho muža. Takže zasa tu takto stojí. Koľko irónie! Zdvihol dýku. Jestvuje čosi jednoduchšie než pripraviť o život bezbranného muža? Rozhodnutie už prijal, teraz ho musí len vykonať. A nezabil už azda svoju prvú bezbrannú obeť na ceste do Forresu, už nie je panic, nesplatil azda už vtedy dlh Duffovi v rovnakej valute, v akej si požičal, v chladnej krvi? Predstavil si, ako Lorrealova teplá krv vyteká na bielu plachtu. V tme sa javila čierna. Tak čo ho teraz zastavilo? V čom sa toto sprisahanie líši od toho, keď s Duffom upravili miesto činu, aby všetky technické nálezy zodpovedali príbehu, na ktorom sa dohodli? A od príbehu z detského domova, o ktorom si sľúbili, že ho nikdy nikomu nepovedia?

Občas zlo bojuje na strane dobra, Macbeth.

Zdvihol zrak od čepele noža, čo sa leskol vo svetle z kúpeľne.

Odložil dýku.

Nemá to v sebe.

Ale musí. Musí. Musí to do seba dostať. Ale čo má robiť, ak to nedokáže ani v stave? Musí sa stať tým druhým, ktorého pochoval hlboko, stať sa šialenou, mäsožravou mŕtvolou, hoci sa zaprisahával, že už definitívne zmizla.

Banquo si, hľadiac na veľkú, mŕtvu lokomotívu, rozopol zips. V závane vetra sa zaknísal. Uvedomoval si, že má trochu vypité.

„Už poď, tato!“ počul za chrbtom Fleanceov hlas.

„Koľko je hodín, syn môj?“

„Neviem, no mesiac už zašiel.“

„Tak už po polnoci. Na noc hlásia búrky.“ Puzdro so zbraňou, ktoré mu viselo medzi prvým a druhým pútkom na opasku, mu prekážalo. Zvesil si ho a podal Fleanceovi.

Syn ho s nevôľou prijal. „Tato, toto je verejné priestranstvo, nemôžeš...“

„Je to verejný pisoár, chápeš,“ zamrmlal Banquo a v tej chvíli zbadal za lokomotívou postavu v čiernom. „Daj mi pištoľ, Fleance!“

Svetlo dopadlo na mužovu tvár.

„Ach, to si ty!“

„Ach, to ste vy,“ prekvapil sa Macbeth. „Potreboval som sa len trochu vyvetrať.“

„A ja som potreboval vyvetrať tohto,“ zašušlal Banquo. „Nie, nehodlal som omočiť Berthu. Veď by som tým – odkedy zatvorili Kostol svätého Jozefa – pošpinil poslednú svätosť v meste.“

„Asi áno.“

„Stalo sa niečo?“ nechápal Banquo. Pokúšal sa uvoľniť. Vždy mal problém s močením v prítomnosti cudzích ľudí, no pred Macbethom a vlastným synom?

„Nie,“ odvetil Macbeth zvláštne neutrálnym tónom.

„V noci sa mi snívalo o troch sestrách,“ pokračoval Banquo. „Ešte sme sa o tom nebavili, no s tým proroctvom sa celkom trafili, čo povieš?“

„Ach, na to som úplne zabudol. Porozprávame sa o tom nabudúce.“

„Kedykoľvek,“ mykol plecom Banquo a už cítil, že to ide.

„Teda,“ nadýchol sa Macbeth. „Vlastne som sa ťa chcel na to spýtať. Si predsa zástupca riaditeľa Orgkrimu, no ak by sa naplnila predpoveď sestier...“

„Áno?“ vzdychol si Banquo. Už stratil trpezlivosť, začal tlačiť, čím to opäť zasekol.

„Ocenil by som, ak by si do toho išiel so mnou.“

„Že by som sa stal zástupcom policajného prezidenta Macbetha. Ha-ha, to sú mi veci!“ Banquo vtedy pochopil, že Macbeth nežartuje. „Jasné, kamarát, jasné. Vieš, že vždy budem nasledovať človeka, ktorý bojuje za dobrú vec.“

Pozreli sa na seba. A vtedy – ako šibnutím čarovného prútika – sa to spustilo. Banquo sa díval na zlatistý, majestátny prúd, ktorý dopadal na veľké zadné koleso lokomotívy a stekal na koľajnicu pod ňou.

„Dobrú noc, Banquo. Dobrú noc, Fleance.“

„Dobrú noc, Macbeth,“ odpovedali zborovo otec a syn.

„Bol ujo Macbeth opitý?“ spýtal sa Fleance, keď Macbeth odišiel.

„Opitý? Vieš, že nepije.“

„Viem, no správal sa tak čudne.“

„Čudne?“ Banquo sa uškrnul a ďalej sledoval pevný prúd. „Ver mi, ten chlap nevyzerá čudne, keď do seba dostane drogu.“

„Ako vyzerá?“

„Zošalie.“

Náhly závan vetra rozmetal jeho prúd.

„Ide búrka,“ konštatoval Banquo a zapol si nohavice.

Macbeth sa prešiel okolo železničnej stanice. Keď sa vrátil, Banquo s Fleanceom už zmizli, a tak vstúpil do veľkej čakárne.

Prebehol pohľadom po miestnosti a prítomné indivíduá okamžite rozdelil do štyroch kategórií. Tí, čo predávajú, tí, čo kupujú, tí, čo robia oboje, a tí, čo potrebujú len niekde prespať a hľadajú ochranu pred dažďom. Aj tak sa čoskoro zaradia k prvým trom kategóriám. Sám kráčal tou cestou. Zo zbeha z detského domova, ktorý dostával trochu jedla a pitia od vyslancov Armády spásy, sa stal narkomanom, ktorý si zarábal na drogy a jedlo predajom iným.

Macbeth podišiel k staršiemu tlstému chlapovi na invalidnom vozíku.

„Štvrtku bryggu,“ oslovil ho a už len tie slová v jeho tele prebudili čosi, čo tam dlho driemalo.

Muž sa naňho pozrel. „Macbeth,“ vypľul to meno tak, že sa mu na perách zjavili spenené sliny. „Pamätám si ťa a ty si pamätáš mňa. Si fízel a ja nepredávam drogy, jasné? Tak ťahaj dakam!“

Macbeth prešiel k ďalšiemu dílerovi, k mužovi v kockovanej košeli, ktorý bol taký naspídovaný, že nevedel ani chvíľu postáť.

„Myslíš si, že som idiot?“ zakričal. „Veď asi som, lebo inak by som tu nestál, no že by som predal fízlovi a skončil na dvadsaťštyri hodín v krimináli, keď viem, že nevydržím ani päť hodín bez dávky?“ Zaklonil hlavu a jeho smiech sa ozýval pod vysokou klenbou. Macbeth kráčal ďalej do chodby pri hale odchodov a za chrbtom počul jačanie dílera. „Ide fízel, chlapci!“

„Zdravím, Macbeth,“ oslovil ho tichý, krehký hlas.

Macbeth sa zvrtol. Mladík s prelepeným okom. Sedel pri stene, Macbeth k nemu podišiel. Čierna páska sa mu vyhrnula a Macbeth teraz videl do mystickej tmy očnej jamky.

„Potrebujem štvrtku bryggu,“ zašepkal Macbeth. „Pomôžeš mi?“

„Nie,“ odsekol chlapec. „Neviem pomôcť nikomu. Pomôžeš ty mne?“

Macbeth spoznal čosi v jeho pohľade. Akoby sa díval do zrkadla z tých čias. Čo to, kurva, stvára? S pomocou dobrých ľudí sa odtiaľto dostal a teraz sa chce vrátiť? Aby zvládol spáchať zločin, ktorého by sa stránil aj ten najzúfalejší narkoman? Ešte môže cúvnuť. Môže zobrať tohto chlapca do Invernessu, dať mu najesť, osprchovať ho a uložiť do postele. Tento večer by mohol dopadnúť celkom inak, než plánoval, ešte je tá možnosť. Možnosť na spásu. Chlapca. Duncana. Lady.

„Poď, môžeme...“ začal Macbeth.

„Macbeth.“ Hlas za chrbtom hučal chodbou ako vzdialené hrmenie. „Tvoje modlitby boli vyslyšané. Mám, čo potrebuješ.“

Macbeth sa obzrel za hlasom. Zdvihol zrak vyššie. A ešte vyššie.

„Ako si vedela, že som tu, Strega?“

„Máme oči a uši všade. Nech sa páči, darček od Hekateho.“

Macbeth sa zadíval na malé vrecko, ktoré mu vložila do dlane. „Chcem zaplatiť. Koľko?“

„Platiť za darček? Hekate by sa isto urazil. Želám ti dobrú noc.“ A zmizla.

„Neprijímam,“ zakričal Macbeth a hodil vrecko za ňou, no ju už pohltila tma.

„Ak nechceš...?“ ozval sa chabý hlas jednookého. „Mohol by som...?“

„Seď!“ zasyčal Macbeth a sám zostal stáť.

„Čo chceš robiť?“ spýtal sa chlapec.

„Chcem?“ zopakoval Macbeth. „Nikdy nejde o to, čo chceš, ale o to, čo musíš.“

Podišiel k vrecku a opäť ho vzal. Vrátil sa. Nevšímal si chlapcovu vystretú ruku.

„Hej, nemal som...“

„Ťahaj do pekla,“ potichu odpovedal Macbeth. „A tam sa stretneme.“

Macbeth zišiel po schodoch na zapáchajúce toalety, vyhnal ženu, ktorá tam sedela na dlážke, roztrhol vrecko a vysypal jeho obsah na poličku vedľa umývadla. Rukoväťou dýky rozdrvil hrudky, potom ich čepeľou rozsekal na ešte menšie kúsky. Zroloval bankovku a nasal žltobiely prášok najprv do jednej, potom do druhej nosovej dierky. Účinné látky nečakane rýchlo prenikli cez sliznicu a dostali sa do krvného obehu. A posledné, čo mu napadlo, kým mu infikovaná krv nevstúpila do mozgu, bol pocit, že opäť vidí svoju milenku. Príliš peknú, príliš nebezpečnú milenku, ktorá za všetky tie roky ani o deň nezostarla.

„Čo som hovoril?“ Hekate poťukal paličkou o podlahu pred monitorom bezpečnostných kamier.

„Že nejestvuje nikto predvídateľnejší než zaľúbený narkoman a moralista.“

„Ďakujem, Strega.“

Macbeth zastal nad schodmi pred železničnou stanicou.

Námestie pracujúcich sa pred ním vzdúvalo ako more, prílivové vlny bili pod dlažbou, zneli ako drkotanie zubov. A pod ním stál Inverness ako dáky parník, ozývala sa odtiaľ hudba a smiech, jeho svetlo sa trblietalo na vode, ktorá vytekala z brucha pomaly sa točiaceho, prskajúceho kolesa. Vykročil tmou k Invernessu. Akoby sa vznášal, akoby sa mu nohy nedotýkali zeme. Vplával do dverí, na recepciu.

Recepčný mu priateľsky kývol na pozdrav. Macbeth sa obrátil k herni. Lady, Malcolm a Duff sa ešte zhovárali v bare. Vyšiel po schodoch s pocitom, že lieta, ďalej po chodbe a zastal pred dverami Duncanovej izby.

Macbeth strčil do zámky univerzálny kľúč, stlačil kľučku a vošiel.

Bol späť. Nič sa nezmenilo. V pootvorených dverách kúpeľne sa svietilo. Pristúpil k posteli. Zadíval sa na spiaceho policajného prezidenta a ľavou rukou si siahol do saka, nahmatal rukoväť dýky.

Zdvihol ruku. Už to bolo oveľa jednoduchšie. Namieril na srdce. Ako kedysi mieril na srdce vyrezané do kmeňa stromu. A nôž zaryl medzi mená Meredith a Macbeth.

„Už viac nezaspíš, Macbeth. Teraz zabíjaš spánok.“

Macbeth zmeravel. Povedal to policajný prezident, on sám alebo len droga?

Skúmal Duncanovu tvár. Nie, oči má zatvorené, dýcha pravidelne. Náhle však otvoril oči. Pokojne sa naňho pozrel. „Macbeth?“ Pohľad mu skĺzol k dýke.

„Zdalo sa mi, že počujem z-z-zvuky z izby,“ zašepkal Macbeth. „Prišiel som to skontrolovať.“

„Moji bodyguardi...“

„P-p-počul som ich chrápať.“

Duncan chvíľu načúval. Potom si zívol. „Fajn. Nechaj ich spať. Cítim, že tu som v bezpečí. Ďakujem, Macbeth.“

„Aj ja ď-ď-ďakujem, pane.“

Macbeth vykročil k dverám. Už sa nevznášal, cítil však úľavu, áno, cítil šťastie. Je spasený. Policajný prezident ho oslobodil. Prijal rozhodnutie. Lady nech si hovorí a robí, čo chce, tu sa to zastavilo. Päť krokov. Voľnou pravou rukou siahol na kľučku.

Zbadal pohyb vo vyleštenej mosadzi.

Ako v zrkadlovom bludisku na kolotočoch sledoval vo svetle z kúpeľne, že policajný prezident čosi vyťahuje spod vankúša a mieri na jeho chrbát. Absurdný, znetvorený film. Pištoľ. Päť krokov. Ideálna vzdialenosť. Macbeth reagoval inštinktívne. Zvrtol sa. Nezískal rovnováhu a dýka mu vyletela z dlane skôr, než dokončil pohyb.

9. kapitola

Samozrejme, že to bol Duff, kto podišiel k dvom dievčatám a spýtal sa ich, či si môžu prisadnúť k ich stolu. Macbeth išiel k baru kúpiť všetkým pivo, a keď sa vrátil, počul, ako Duff vysvetľuje, že s Macbethom sú najlepší v ročníku na policajnej akadémii a ich budúcnosť vyzerá viac než ružovo. Ak dievčatám záleží na vlastnom blahu, mali by teraz zabrať. Dievčatá sa smiali, v očiach tej, ktorá sa predstavila ako Meredith, poletovali iskričky, no keď sa Macbeth pokúsil zachytiť jej pohľad, sklopila zrak. Keď bar zatvorili, Macbeth odprevadil Meredith k bráne a dočkal sa odmeny v podobe priateľského stisku dlane a telefónneho čísla. Duff mu na druhý deň porozprával do najmenších detailov, ako obrobil jej kamarátku Ritu v úzkej posteli izby dievčenského internátu.

Macbeth zavolal Meredith ešte v to popoludnie, roztraseným hlasom ju pozval na večeru.

Rezervoval im stôl v Lyone. Pochopil, že to bola chyba, už pri prvom veľavravnom pohľade vrchného. Štýlový oblek, ktorý mu ponúkol Duff, mu bol priveľký, a tak musel opäť siahnuť po Banquovom, o dve čísla menšom a dvadsať rokov za opicami. Ešteže to vyvážili Meredithine šaty, jej krása a pokojná, svetácka povaha. Z francúzskeho jedálneho lístka rozumel len cenám. Meredith mu však vysvetlila jednotlivé chody a chlácholila ho, že takí sú Francúzi, odmietajú pochopiť, že rozprávajú jazykom, ktorý už nie je svetový. A ich angličtina je taká mizerná, že nie sú schopní zniesť dvojité poníženie a vyzerať ako idioti v jazyku odvekého rivala.

„Arogancia a neistota spolu často súvisia,“ dodala.

„Ja som neistý,“ priznal Macbeth.

„Myslela som na tvojho kamaráta Duffa,“ usmiala sa. „Prečo si neistý?“

Macbeth jej opísal svoj pôvod. Detský domov. Banquo a Vera. Policajná akadémia. Tak ľahko sa s ňou rozprávalo, že zápasil s pokušením povedať jej všetko, na krátku šialenú chvíľu aj o Lorrealovi. Samozrejme, ovládol sa. Meredith mu rozprávala o svojom detstve v bohatej štvrti, rodičia sa starali o to, aby deti mali všetko, no zároveň kládli na nich požiadavky a viedli ich k ambíciám, najmä jej bratov.

„Chránení, privilegovaní a nudní,“ vysvetľovala Macbethovi. „Pochopíš, že som nikdy nebola v okrsku Dva-východ?“ Zasmiala sa, keď Macbeth odmietal uveriť. „Naozaj! Nikdy!“

A tak ju po večeri zobral ku korytu rieky. Kráčal s ňou po rozbitej ceste popred ošarpané domy až k mostu Pennybrua. A keď jej želal pri bráne dobrú noc, predklonila sa a pobozkala ho na líce.

Keď prišiel na izbu, Duff ešte nespal. „Hovor!“ prikázal mu. „Pomaly a podrobne.“

O dva dni neskôr kino. Pán múch. Kráčali domov pod spoločným dáždnikom, Meredith ho chytila pod pazuchu. „Ako môžu byť deti také surové a krvilačné?“ nechápala.

„Prečo by mali byť deti lepšie než dospelí?“

„Rodia sa nevinné.“

„Nevinné a bez morálky. Nie je mierumilovná pasivita len čosi, čo dospelí vnucujú deťom, aby akceptovali svoje miesto v spoločnosti a nechali so sebou robiť, čo spoločnosť uzná za vhodné?“

Bozkávali sa v bráne. A v nedeľu ju vzal na výlet do lesa na druhej strane tunela. Niesol im obed v piknikovom košíku.

„Ty vieš variť!“ vykríkla s nadšením.

„Naučili ma to Banquo s Verou. Chodievali sme práve na toto miesto.“

Potom sa bozkávali, vzrušene dýchala, vbehol jej rukou pod bavlnenú košeľu.

„Počkaj...“ zašepkala.

Čakal. Vyrezal do kmeňa mohutného duba srdce, špičkou noža vyryl ich mená. Meredith a Macbeth.

„Je pripravená na žatvu,“ konštatoval Duff, keď Macbeth prišiel domov a všetko mu vyrozprával. „V stredu idem k Rite, pozvi ju sem.“

Macbeth otvoril fľašku vína a zapálil sviečku, keď Meredith zazvonila pri dverách. Bol pripravený. No nie na to, čo sa stalo, nie na to, že mu hneď rozopne nohavice a strčí mu tam ruku.

„N-n-ie,“ zaváhal.

Prekvapene sa naňho pozrela. „Deje sa niečo?“

„S-s-stoj.“

„Prečo kokceš?“

„J-j-ja nechcem.“

Stiahla ruku. Líca jej horeli hanbou.

Mlčky vypili pohár vína.

„Zajtra skoro vstávam,“ vzdychla si. „Blíži sa skúškové a...“

„Samozrejme.“

Tri týždne sa nevideli. Macbeth sa jej pokúšal dovolať, no ak aj niekto zdvihol, bola to Rita a tá mu len povedala, že Meredith nie je doma.

„Pochopil som správne, že s Meredith už nechodíte?“ spýtal sa Duff.

„Áno.“

„Ani ja s Ritou. Mal by si niečo proti tomu, ak by som si vyšiel von s Meredith?“

„Na to sa spýtaj jej.“

„Už som sa.“

Macbeth prehltol. Akoby mu srdce zovreli pazúry dravca. „Aha. A čo povedala?“

„Že nemá nič proti.“

„Naozaj? A kedy...“

„Včera. Len večera, ale... je príjemná.“

Na druhý deň sa Macbeth zobudil chorý. A až neskôr pochopil, v čom táto nová choroba spočíva. Na zlomené srdce nejestvuje liek. Človek si to musí len pretrpieť a to aj urobil. Trpel osamote, jej meno spomínal len starému dubu na zdravej strane tunela.

A po čase symptómy ustúpili. Takmer. A zistil, že nie je pravda, čo ľudia tvrdia, že človek nosí v sebe len jednu veľkú lásku. Na rozdiel od Meredith bola Lady zároveň choroba aj liek. Smäd a voda. Túžba a jej naplnenie. A teraz k nemu doľahol jej hlas z druhého brehu oceánu, z druhej strany noci.

„Drahý...“

Macbeth sa prehnal vodou aj vzduchom, svetlom aj tmou.

„Zobuď sa!“

Otvoril oči. Ležal v posteli. Ešte musela byť noc, lebo v izbe bola tma. No aj tma mala v sebe dáku zrnitosť, akoby neviditeľnú sivosť, ktorá veštila blížiace sa brieždenie.

„Konečne!“ zašepkala mu do ucha. „Kde si bol?“

„Kde som bol?“ Macbeth sa pokúšal zachytiť čriepky sna. „Nebol som tu?“

„Tvoje telo tu ležalo, no pokúšam sa ťa zobudiť už niekoľko hodín. Bol si ako v bezvedomí. Čo si robil?“

Macbethovi sa ešte darilo držať sna, no zrazu nevedel, či to bol dobrý sen, alebo nočná mora. Duncan… Pustil ho a zvírené obrázky zmizli v tme.

„Tvoje zreničky,“ vzala mu tvár do dlaní. „Užil si niečo, to preto.“

Odvrátil sa, preč od nej, preč zo svetla. „Potreboval som to.“

„Ale urobil si to?“

„To?“

Zatriasla ním. „Macbeth, láska, odpovedz mi! Vykonal si čin, ktorý si mi sľúbil?“

„Áno!“ Rukami si zakryl tvár. „Nie. Neviem.“

„Nevieš?“

„Vidím ho pred sebou s dýkou v tele, no neviem, či sa to naozaj stalo, alebo sa mi to len snívalo.“

„Na nočnom stolíku leží čistá dýka. Po zabití Duncana si mal odložiť obe dýky k bodyguardom, jednu ku každému z nich.“

„Áno, áno, spomínam si.“

„Druhá dýka je tam? Vzchop sa!“

„Už nezaspíš, Macbeth zabíja spánok.“

„Čo?“

„To povedal. Alebo sa mi to snívalo.“

„Musíme to ísť skontrolovať.“

Macbeth zatvoril oči, načiahol sa za snom, možno ten mu dá odpoveď. Radšej to, než keby tam mal opäť vstúpiť. No sen mu už prekĺzol pomedzi prsty. Keď opäť otvoril oči, Lady stála s uchom pritisnutým k stene.

„Ešte chrápu. Poď!“ Vzala dýku z nočného stolíka.

Macbeth sa zhlboka nadýchol. Čoskoro nadíde deň a jeho svetlo odhalí pravdu. Spustil nohy z postele, zistil, že sa vôbec nevyzliekol.

Vyšli na chodbu. Hrobové ticho. Hostia v Invernesse nezvykli vstávať zavčasu.

Lady odomkla dvere k bodyguardom a vošla. Spali v kreslách. No nevidela dýku ani krv na ich oblekoch a košeliach, ako plánovali.

„Len sa mi to snívalo,“ zašepkal Macbeth. „Poď, kašlime na to.“

„Nie!“ vybuchla Lady a rozbehla sa k dverám, ktoré oddeľovali izbu od apartmánu policajného prezidenta. Preložila si dýku do pravej ruky. Potom bez váhania otvorila dvere a vošla.

Macbeth čakal a počúval.

Nič.

Podišiel k dverám.

Cez okno presvitalo sivé svetlo.

Stála za posteľou s dýkou zdvihnutou k tvári. Oboma rukami zvierala jej rukoväť, oči doširoka otvorené od hrôzy.

V posteli ležal Duncan. Oči mal otvorené a zdalo sa, že civie na čosi pri dverách.

Všetko bolo postriekané krvou. Paplón, revolver na paplóne, ruka na revolveri. A rukoväť dýky, ktorá mu trčala z krku ako hák.

„Ach, láska,“ zašepkala Lady. „Môj muž, môj hrdina, spasiteľ Macbeth.“

Macbeth sa nadýchol, aby niečo povedal, no v tej chvíli nedeľné ticho prerušilo takmer nečujné, no vytrvalé zvonenie zdola.

Lady sa pozrela na hodinky. „Duff. Prišiel zavčasu! Láska, choď ho zabaviť, kým to tu dám do poriadku.“

„Máš tri minúty,“ konštatoval Macbeth. „Nedotýkaj sa krvi. Je sčasti zrazená, zachytáva odtlačky prstov. Rozumela si?“

Sklonila hlavu nabok. „Vitaj,“ usmiala sa. „Si späť.“

Pochopil, čo myslí. Lebo konečne bol tam. V stave.

* * *

Duff sa triasol zimou a túžil vrátiť sa do Caithnessovej teplej postele, keď prešľapoval pred vchodom do Invernessu. Chystal sa zazvoniť druhý raz. Dvere sa otvorili.

„Pane, vchod do kasína je dole...“

„Nie, prišiel som vyzdvihnúť policajného prezidenta Duncana.“

„Ach, samozrejme. Poďte ďalej, oznámim im, že ste tu. Inšpektor Duff, však?“

Duff prikývol. Naozaj tu zamestnávajú špičkový personál. Klesol do jedného z hlbokých kresiel.

„Nedvíhajú, pane,“ informoval ho recepčný. „Ani pán Duncan, ani jeho bodyguardi.“

Duff sa pozrel na hodinky. „V ktorej izbe býva policajný prezident?“

„Dvestotrinásť, pane.“

„Mohol by som ho ísť zobudiť?“

„Samozrejme.“

Duff už vychádzal po schodoch, keď mu v ústrety kráčala známa postava.

„Dobré ráno, Duff!“ pozdravil ho bodro Macbeth. „Jack, choďte do kuchyne a urobte nám obom silnú kávu.“

Recepčný zmizol.

„Ďakujem, Macbeth, no prišiel som vyzdvihnúť Duncana.“

„Až tak to ponáhľa? A neprišiel si príliš skoro?“

„Sme dohodnutí, kedy potrebujeme prísť domov. A uvedomil som si, že naďalej opravujú Kennethov most. Budeme musieť ísť okľukou po starom.“

„Veď sa trochu uvoľni,“ zasmial sa Macbeth a chytil Duffa pod pazuchu. „Azda ťa žena nečaká pri dverách so stopkami, či áno? A vyzeráš vyčerpane. Ak máš šoférovať, potrebuješ kávu. Poď, na chvíľu si sadneme.“

Duff zaváhal. „Ďakujem, kamarát, no káva počká.“

„Šálka kávy možno prispeje k tomu, aby z teba necítila ten závan whisky.“

„Rozmýšľam, že prestanem piť ako ty.“

„Naozaj?“

„Alkohol ti zaručí len tri veci: že sa človeku chce spať a šťať a sčervená mu nos. V Duncanovom prípade očividne vyhral spánok. Vybehnem hore a...“

Macbeth ho chytil za rameno. „A počul som, že alkohol je luhár túžby. Zvyšuje libido, no sluha zlyhá. Či aká bola noc? Hovor. Pomaly a podrobne.“

Duff zdvihol obočie. Pomaly a podrobne. Použil túto štandardnú formulku vypočúvajúceho z ich študentských čias len ako vtipnú spomienku, alebo niečo vie? Nie, Macbeth nehovorí v hádankách a neblúdi v labyrintoch. Nemá na to trpezlivosť ani talent. „Nemám veľmi čo. Prespal som u bratranca.“

„Čože? Nikdy si mi nespomínal nijakých príbuzných. Doteraz som si myslel, že s dedkom ti odišiel aj posledný člen rodiny. Aha, už prišla káva. Jack, postav šálky na stôl. A skús zobudiť pána Duncana.“

Keď Duff videl, že budenia sa ujal recepčný, nechal sa presvedčiť, zišiel k stolom a s chuťou vzal šálku. No zostal stáť.

„Rodina, veru,“ zamýšľal sa Macbeth. „Zdroj konštantných výčitiek svedomia, čo?“

„Možno,“ precedil cez zuby Duff. Na prvom hlte si popálil jazyk a teraz si kávu radšej fúkal.

„Ako sa majú? Vo Fife sa im páči?“

„Vo Fife sa páči každému.“

„Pán Duncan naďalej nedvíha, pane.“

„Ďakujem, Jack. Skúšaj ďalej, dnes sa mnohým nechce vstávať.“

Duff odložil šálku. „Vieš čo? Pôjdem ho zobudiť a kávu si vypijem potom, nech čím skôr vyrazíme.“

„Pôjdem s tebou, býva vedľa nás,“ prikývol Macbeth a odpil si z kávy. Oblial si ruku aj rukáv.

„Jack, máš, prosím, servítku?“

„Prosím, veď len...“

„Počkaj, počkaj, Duff. Hotovo. Ďakujem, Jack. Tak poďme.“

Vyšli po schodoch.

„Trápi ťa to zranenie?“ spýtal sa Duff.

„Prečo?“

„Ešte nikdy som ťa nevidel kráčať po schodoch tak pomaly.“

„Asi som si natiahol sval počas naháňačky Norse Riders.“

„Hm.“

„Inak ako? Spal si dobre?“

„Nie,“ odvetil Duff. „Bola to hrozná noc. Fúkalo, pršalo, budila ma búrka.“

„Veru, bola to hrozná noc.“

„Takže si tiež nespal?“

„Ale áno, spal som.“

Duff sa naňho pozrel.

„... keď pominula najhoršia búrka,“ dodal Macbeth. „Tu sme.“

Duff zaklopal. Počkal, potom zaklopal znovu, o čosi silnejšie. Stlačil kľučku. Zamknuté. Zmocnil sa ho pocit, že niečo nie je v poriadku.

„Máte univerzálny kľúč?“

„Zájdem sa spýtať Jacka,“ ponúkol sa Macbeth.

„Jack!“ zakričal Duff. A potom ešte raz z plných pľúc. „Jack!“

Po pár sekundách sa na schodoch zjavila tvár recepčného. „Áno, pane?“

„Máte univerzálny kľúč?“

„Áno, pane.“

„Tak nám poďte ihneď otvoriť tieto dvere.“

Recepčný k nim pribehol krátkymi, knísavými krokmi, vylovil z vrecka kľúč, strčil ho do zámky a odomkol.

Duff otvoril dvere.

Neveriacky zastali na prahu. Prvý sa ozval recepčný.

„Bože na nebi!“

Macbeth sa díval na Duncanovu mŕtvolu a cítil, ako sa mu prah zarýva do podošvy. Duff rozbil kryt požiarneho alarmu, ktorý ihneď začal zavýjať.

Z Duncanovho krku zmizla dýka, Lady ho bodla ešte raz z ľavej strany. Vzala aj pištoľ z paplóna. Inak vyzeralo všetko ako pred chvíľou.

„Jack!“ prekričal Duff zavýjanie. „Všetkých vyžeňte z izieb a zvolajte ich k recepcii. Ani slovo o tom, čo ste videli, rozumeli ste?“

„R-rozumel, pane.“

Na chodbe sa otvárali prvé dvere. Z najbližších vyšla Lady, bosá a v župane.

„Čo sa deje, láska? Horí?“

Bola dobrá. Vrátili sa k plánu, ešte sa nachádzal v stave a v tejto sekunde, v tomto okamihu, keď všade zavládol zdanlivý chaos, cítil, že všetko sedí. Práve teraz sú so ženou, ktorú miluje, neporaziteľní, práve teraz riadia všetko, mesto, osudy, dráhy hviezd. A cítil, že toto opojenie je rovnako silné, ako to, čo mu ponúkal Hekate.

„Kde sú, kurva, jeho bodyguardi?“ zareval Duff.

Nepočítali s tým, že Duff sa stane svedkom prvých scén, čakali skôr jedného z ťažkopádnych, vystrašených hostí, ktorých umiestnili do susedných izieb, napríklad Malcolma. No teraz sa nemali ako Duffovi vyhnúť.

„Poď sem, drahá,“ vyzval ju Macbeth. „A aj ty, Duff.“

Natlačil ich pred sebou do Duncanovej izby a zatvoril dvere.

Z opasku si vytiahol služobnú pištoľ. „Teraz ma pozorne počúvajte! Dvere boli zamknuté a nikde nevidíme stopy po vlámaní. Univerzálny kľúč od tejto izby má len Jack...“

„A ja,“ prerušila ho Lady. „Aspoň si to myslím...“

„Odhliadnuc od toho, jestvuje jediná možnosť.“ Macbeth kývol k dverám do susednej izby.

„Jeho vlastní bodyguardi?“ Lady si s hrôzou zakryla ústa.

Macbeth odistil zbraň. „Pôjdem to skontrolovať.“

„Idem s tebou,“ ponúkol sa Duff.

„Nejdeš so mnou,“ odsekol Macbeth. „Toto je môj prípad, nie tvoj.“

„Aj tak by som...“

„Ty by si len to, na čo dostaneš povel, inšpektor Duff.“

Macbeth zbadal v jeho tvári najprv prekvapenie, potom sa postupne vyjasnila. Riaditeľ Orgkrimu je v rebríčku nad riaditeľom oddelenia vrážd.

„Dávaj mi pozor na ženu, dobre, Duff?“

Macbeth nečakal na odpoveď, otvoril dvere susednej izby, prekročil prah a zasa ich zatvoril.

Bodyguardi ešte ležali v kreslách. Jeden z nich čosi zahundral, možno mu cez závoj ťažkého prášku na spanie prenikol poplašný signál.

Macbeth mu strelil zaucho.

Bodyguard pootvoril jedno oko, pohľad mu plával po miestnosti, zastavil sa pri Macbethovi. Chvíľu pri ňom zotrval, potom sa pomaly pohol k vlastnému telu.

Andrianov si všimol, že čierne sako aj bielu košeľu má dolepenú krvou. Potom si uvedomil, že mu niečo chýba. Ťarcha zbrane v puzdre. Siahol si rukou do vnútorného vrecka saka, do puzdra, kde prstami namiesto služobnej pištole nahmatal studenú ostrú oceľ noža a čosi lepkavé, čo... Opäť vytiahol ruku a skontroloval... krv? Ešte sníva? Vzdychol si. Časť mozgu mu vysielala signál ohrozenia, zúfalo sa pokúšal spamätať, obzeral sa okolo seba a tam, na dlážke pri kresle, objavil svoju pištoľ. Aj kolegova pištoľ leží na dlážke pri kresle, v ktorom tvrdo spí.

„Čo...“ zamrmlal Andrianov, zdvihol zrak a díval sa do ústia hlavne.

„Polícia!“ zareval muž. Macbeth. Nový šéf O... Org... „Držte zbrane tak, aby som ich videl. Inak strieľam!“

Andrianov zmätene zažmurkal. Prečo má pocit, že leží na dne močiara? Čo to včera zjedol?

„Nemierte na mňa,“ kričal Macbeth. „Ne...“

Niečo mu hovorilo, že sa nemá chytať tej pištole na dlážke. Že muž pred ním nebude strieľať, ak zostane nehybne ležať. No nepomohol si. Možno všetky hodiny, dni, roky práce bodyguarda v ňom vydrilovali inštinkt, už neovládal svoje konanie vôľou, chránil bez ohľadu na vlastný život. Alebo to bolo možno jeho skutočné ja, preto si vybral toto povolanie.

Andrianov sa stihol načiahnuť za pištoľou, kým jeho život a úvahy neprerušila guľka, ktorá mu prevŕtala čelo, mozog aj operadlo kresla a zastavila sa až v stene s tapetou zo zlatých vlákien, ktorá stála Lady v Paríži celý majetok. Po výstrele sa strhol aj Andrianovov kolega, no nestihol sa zobudiť skôr, než sa mu do čela zaryla guľka.

Duff podišiel k dverám susednej izby, keď začul prvý výstrel.

Lady ho však zadržala. „Žiadal vás, aby ste...“

Padol druhý výstrel a Duff sa jej vytrhol. Prudko otvoril dvere a vbehol dnu. Zostal stáť v strede miestnosti. Dvaja muži v kresle, obaja s tretím okom na čele.

„Norse Riders,“ vydýchol Macbeth a zastrčil si ešte teplú pištoľ do puzdra. „Je za tým Sweno.“

Spoza dverí sa ozýval krik. Búchanie na dvere.

„Otvor im,“ požiadal ho Macbeth.

Duff poslúchol.

„Čo sa deje?“ spýtal sa zadýchaný Malcolm. „Milostivý bože, sú tu...? Kto...?“

„Ja,“ odvetil Macbeth.

„Vytiahli naňho zbraň,“ dodal Duff.

Malcolmov pohľad nechápavo blúdil medzi Duffom a Macbethom.

„Na teba? Prečo?“

„Lebo som ich chcel zatknúť.“

„Za čo?“ spýtal sa Lennox.

„Za vraždu.“

„Pane,“ obrátil sa Duff na Malcolma. „Obávam sa, že máme zlé správy.“

Videl, ako sa Malcolmovi zúžili oči za hranatými sklami okuliarov. Predklonil sa ako boxer, ktorý sa chystá prijať úder. Ešte ho nevidí, no už vie, že príde. Všetci sa obrátili k postave, ktorá sa zjavila vo dverách do susednej izby.

„Policajný prezident Duncan je mŕtvy,“ oznámila im Lady. „Zabili ho dýkou v spánku.“

Pri poslednej vete sa Duff automaticky pozrel na Macbetha. Nie preto, že by sa dozvedel niečo nové, no znelo to ako ozvena rovnakej vety, ktorú počul zavčas rána v jedálni detského domova pred mnohými rokmi.

Pohľady sa im na chvíľu stretli, potom sa zasa každý zadíval svojím smerom.

DRUHÁ ČASŤ

10. kapitola

Keď ráno našli policajného prezidenta Duncana zabitého v Invernesse, po druhýkrát v histórii kasína Lady vydala pokyn, aby poslali preč všetkých hostí a zavesili na dvere tabuľku ZATVORENÉ.

Caithnessová dorazila so všetkými technikmi, ktorí boli k dispozícii. Uzatvorili celé poschodie.

Zvyšní účastníci policajného žúru sa stretli pri veľkej rulete v prázdnej herni.

Duff hľadel na zástupcu policajného prezidenta Malcolma, ktorý si sadol na koniec provizórneho konferenčného stola. Sňal si okuliare, možno si ich naozaj chcel vyčistiť, minimálne to robil, s meravým pohľadom zabodnutým do zeleného filcu, akoby tam mohol nájsť odpovede na všetky otázky. Malcolm bol z nich najvyšší a Duff občas rozmýšľal, či dôvod, prečo chodí taký zhrbený, nespočíva v tom, že ako úradník obklopený ľuďmi s praktickými policajnými skúsenosťami kráča po takom tenkom ľade, že sa podvedome skláňa, aby zachytil akúkoľvek radu, akúkoľvek pošepnutú indíciu. A Malcolmova bledosť možno nesúvisí iba s neskorými kokteilmi v bare, no aj s nečakaným preradením na výkon funkcie policajného prezidenta v meste.

Malcolm si dýchol na sklá okuliarov a ďalej si ich čistil. Nedvíhal zrak. Akoby sa neodvážil čeliť pohľadom kolegov, ktorí čakajú, že sa ujme slova.

Duff bol možno príliš prísny. Všetci vedeli, že pri napĺňaní Duncanovho programu fungoval Malcolm ako kosák aj kladivo. No je ich schopný viesť? Ostatní prítomní mali roky skúseností s vedením svojich oddelení, Malcolm však trávil dni tým, že prihrbený sledoval Duncana z odstupu dvoch krokov ako jeho nadmieru zaplatený asistent.

„Páni,“ nadýchol sa Malcolm a opäť sklopil zrak k zelenému filcu. „Odišiel veľký človek. Chcel by som o ňom povedať nasledovné.“ Nasadil si okuliare, zdvihol zrak a prechádzal ním po prítomných. „Ako policajný prezident by nám v tejto situácii nedovolil skĺznuť do sentimentálnosti a zúfalstva. Žiadal by, aby sme naplnili naše poslanie, našli vinníka alebo vinníkov a dostali ich za mreže. Na plač a spomienky príde čas neskôr. Začíname touto poradou, kde si naplánujeme a skoordinujeme prvé kroky, druhá porada sa bude konať o šiestej v policajnej centrále. Navrhujem, aby ste bezprostredne po skončení nášho stretnutia zavolali manželkám a milenkám...“

Malcolm sa pohľadom dotkol Duffa, no Duff neuhádol, či v ňom má hľadať skrytý odkaz.

„... a oznámili im, že istý čas neprídete domov.“ Na chvíľu sa odmlčal. „Kým nedostanete toho, kto nám vzal policajného prezidenta Duncana.“ Dlhé ticho. „Duff, ty vedieš oddelenie vrážd. Do hodiny chcem mať od teba prvú správu vrátane informácie, čo Caithnessová so svojimi ľuďmi našla a nenašla na mieste činu.“

„Rozumiem.“

„Lennox, potrebujem kompletné pozadie a prehľad pohybu bodyguardov v čase pred vraždou. Kde boli, s kým sa rozprávali, čo kupovali, transakcie na bankových účtoch, tvrdý výsluch rodiny a blízkych priateľov. Máš neobmedzené zdroje.“

„Ďakujem, pane.“

„Macbeth, ty si už značnou mierou prispel k tomuto prípadu, no potrebujem viac. Over, či sa Orgkrimu podarí nájsť prepojenie s veľkými hráčmi, ktorým mohla najväčšmi vyhovovať Duncanova smrť.“

„Nie je to očividné?“ spýtal sa Macbeth. „Swenov tovar skončil v mori, zabili sme dvoch a zatkli polovicu členov Norse Riders. Sweno sa rozhodol pomstiť...“

„Nie je to očividné,“ prerušil ho Malcolm. Ostatní sa naňho prekvapene pozreli.

„Sweno mohol veľa získať, keby Duncan pokračoval so svojím projektom.“ Malcolm poťukal po stole pár žetónmi, ktoré na ňom zostali po rýchlej evakuácii. „Aký bol prvý Duncanov sľub tomuto mestu? Že dostane Hekateho. A teraz, keď sú Norse Riders takmer na lopatkách, Duncan by všetky zdroje nasadil práve na jeho zničenie. A ak by Duncan uspel, čo by tým dosiahol?“

„Uvoľnil by trh na Swenov návrat,“ pochopil Lennox.

Malcolm prikývol.

„Ale úprimne,“ nedal sa Macbeth. „Naozaj si myslíš, že pomstychtivý Sweno uvažuje takto racionálne?“

Malcolm ledva dvihol obočie. „Či pokladám za racionálneho muža z robotníckej triedy, ktorý bez vzdelania a inej pomoci tridsať rokov viedol jeden z najvýnosnejších biznisov v meste? Či je podľa mňa schopný potlačiť túžbu po pomste, keď to môže prospieť jeho podnikaniu?“

„Chápem,“ prikývol Duff. „Hekate získa najviac odchodom Duncana, takže predpokladáš, že to zosnoval on.“

„Ja nič nepredpokladám, no vieme, že sa o Duncanovom extrémnom zameraní na poľovačku na Hekateho veľa diskutovalo, a z pohľadu Hekateho bude zrejme akýkoľvek nástupca na mieste policajného prezidenta lepší.“

„Najmä ak ho bude mať v hrsti,“ uvažoval Duff. V tej chvíli si uvedomil, čo tým naznačil, a rýchlo privrel oči. „Prepáč, Malcolm, nechcel som...“

„To je v poriadku,“ prikývol Malcolm. „Tu je dovolené uvažovať a hovoriť slobodne a tvoje slová vyplynuli z mojich vlastných úvah. Hekate si možno naozaj myslí, že to so mnou bude mať jednoduchšie než s Duncanom. Tak mu dokážme, že sa mýli.“ Malcolm posunul všetky žetóny na čiernu. „Naša predbežná pracovná hypotéza teda znie Hekate, no verme, že o šiestej budeme múdrejší. Do práce.“

Banquo cítil, ako ho opúšťa spánok. Cítil, ako ho opúšťa sen. Cítil, ako ho opúšťa Vera. Zažmurkal. Prebudili ho kostolné zvony? Nie. Niekto je v izbe. Pri stole sedí človek a díva sa na zarámovanú fotografiu.

„Opica?“ spýtal sa neznámy bez toho, aby sa naňho pozrel.

„Macbeth? Ako…“

„Pustil ma Fleance. Vidím, že si vzal moju izbu. Ešte aj špicaté topánky, čo si mi kúpil.“

„Koľko je hodín?“

„A ja som si doteraz myslel, že špicaté topánky dávno vyšli z módy.“

„Preto si ich tu nechal. No Fleance si na seba dá aj kus plechu, ak vie, že patril tebe.“

„Všade sa povaľujú knihy a školské pomôcky. Je usilovný. Správny prístup, ak to chce dotiahnuť až na vrchol.“

„Áno. Tvrdo drie.“

„No obaja vieme, že to nie vždy stačí. O kosť sa bije priveľa záujemcov. Takže je to aj otázka možností. A či má človek talent a odvahu udrieť, keď sa naskytne tá správna možnosť. Pamätáš si, kto toto fotografoval?“

Macbeth mu podstrčil fotografiu. Fleance a Banquo pod mŕtvou jabloňou. Tieň fotografa.

„Ty. O čo ti ide?“ Banquo si pretrel tvár. Macbeth sa nemýlil. Je po opici.

„Duncan je mŕtvy.“

Banquovi klesli ruky na paplón. „Čo si to povedal?“

„Jeho bodyguardi mu vrazili do krku dýku, keď spal v Invernesse.“

Banquo cítil, ako ho napína na vracanie, musel sa niekoľkokrát zhlboka nadýchnuť.

„Toto je taká možnosť,“ pokračoval Macbeth. „Lepšie povedané, je to rázcestie. Jedna cesta vedie do pekla, druhá do neba. Prišiel som sa ťa spýtať, ktorú si vyberieš.“

„Nerozumiem.“

„Chcem vedieť, či pôjdeš so mnou.“

„Veď na to som už reagoval. A povedal som áno.“

Macbeth sa naňho pozrel. Usmial sa. „A to sa ani nespýtaš, či ponúkaná cesta vedie do neba, alebo do pekla?“ Mal bledú tvár, nezvyčajne malé zreničky. Muselo to spôsobiť ostré ranné svetlo, lebo keby Banquo nepoznal Macbetha tak dobre, hádal by, že zasa drogoval. No keď chcel zahnať tú myšlienku, istota sa cez neho preliala ako ľadový príliv.

„Bol si to ty?“ spýtal sa Banquo. „Zabil si ho ty?“

Macbeth sklonil hlavu na bok a chvíľu Banqua pozoroval. Skúmal ho, ako človek skúma padák pred výskokom, ženu, skôr než ju prvýkrát pobozká.

„Áno,“ prikývol. „Zabil som Duncana.“

Banquo sa nevedel nadýchnuť. Prižmúril oči. Veril, že Macbeth, že toto všetko zmizne, skôr než ich opäť otvorí.

„A čo teraz?“

„Teraz musím zabiť Malcolma,“ počul Macbethov hlas. „Teda, ty musíš zabiť Malcolma.“

Banquo otvoril oči.

„Kvôli mne,“ dokončil Macbeth. „A kvôli môjmu korunnému princovi Fleanceovi.“

11. kapitola

Banquo čupel v slabom svetle pivnice. Nad hlavou sa mu prechádzal Fleance. Chlapec by mal vyjsť medzi ľudí. Stretnúť sa s kamarátmi. Možno spoznať nejaké dievča. To by mu prospelo.

Banquo sa pohrával s retiazkou.

Sľúbil Macbethovi, že pôjde do toho s ním. Prečo? Prečo tak ľahko prekročil túto hranicu? Presvedčil ho Macbethov sľub, že je z ľudu, s ľudom a pre ľud, tak ako by Malcolm patriaci k smotánke nikdy nebol? Nepresvedčil. Ťažko sa však hovorí nie vlastnému synovi. A už vôbec nie dvom.

Macbeth ho vyzval, aby nasledoval volanie osudu a uvoľnil mu cestu ku kreslu policajného prezidenta.

Nepovedal mu nič o tom, že mozgom celého projektu je Lady. Nemusel. Banquo preferoval jednoduché riešenia, pri ktorých nebolo treba v kritických situáciách veľa premýšľať. Zatvoril oči. Pokúšal sa predstaviť si budúcnosť. Macbeth sa ujme funkcie policajného prezidenta a povedie mesto autokraticky, ako to robil Kenneth, no s čestným úmyslom urobiť z mesta lepšie miesto pre všetkých jeho obyvateľov. Na potrebné drastické zmeny si nemôžu dovoliť pomalosť demokracie, ktorá dáva moc do rúk primitívom. Silná a spravodlivá ruka. A potom, keď Macbeth zostarne, odovzdá žezlo Fleanceovi. Banquo bude v tom čase už dávno odpočívať po mnohých prežitých rokoch. Možno preto si to nevedel predstaviť.

Počul, ako buchli dvere.

Ale, samozrejme, na spracovanie takých vízií treba čas.

Natiahol si rukavice.

Bolo pol šiestej, dážď bubnoval na chodníky a čelné sklo Malcolmovho Chevroletu 454 SS, keď pomaly prechádzal ulicami mesta. Uvedomoval si, že svalnatého hltača benzínu si počas ropnej krízy vyberie len idiot a hoci ho kúpil ojazdený a stál ho z jeho pohľadu rozumný peniaz, pri debatách ťahal za kratší povraz. Najprv so svojou ekologickou dcérou, potom s Duncanom, ktorý zdôrazňoval dôležitosť toho, aby lídri prejavovali striedmosť. Malcolm im to napokon musel povedať na rovinu: miluje tieto americké prehnane veľké autá od chlapčenských liet. A Duncan reagoval, že to aspoň dokazuje, že aj ekonómovia sú ľudia.

Krátko sa zastavil doma, osprchoval sa a prezliekol, čo mu našťastie netrvalo dlho, keďže bola nedeľa a premávka v uliciach slabá. Pred vstupom do policajnej centrály čakali zástupcovia takmer všetkých médií na jeho komentár alebo lepšiu fotografiu, než sa im podarí získať na tlačovej konferencii o pol ôsmej. Starosta Tourtell sa už vyjadril v televízii. Hovoril, že ide o nepochopiteľnú tragédiu, naše myšlienky sú s rodinou a mesto sa musí zjednotiť v boji so silami zla, akurát pritom používal oveľa viac slov. Malcolm len stroho požiadal médiá o pochopenie, že sa teraz plne sústredí na vyšetrovanie, a odkázal ich na tlačovú konferenciu.

Zišiel po rampe do garáže, kývol vrátnikovi, ktorý mu zdvihol závoru, a vkĺzol dnu. Vzdialenosť z parkovacieho miesta k výťahu rástla a klesala úmerne k pozícii v hierarchii. A keď Malcolm zacúval na svoje miesto, uvedomil si, že čisto formálne už mohol zaparkovať na tom celkom najbližšom.

Chystal sa vytiahnuť kľúč zo zapaľovania, keď sa otvorili dvere na strane spolujazdca, do auta vkĺzla postava a nehlučne si sadla na sedadlo za šoférom. A Malcolmovi prvýkrát od Duncanovej smrti napadlo, že s pozíciou policajného prezidenta nesúvisí len parkovacie miesto bližšie pri výťahu, ale aj hrozba zavraždenia, kedykoľvek, kdekoľvek, lebo bezpečnosť je privilégiom parkovacích miest ďalej od výťahu.

„Choďte,“ prikázal mu hlas zo zadného sedadla.

Malcolm sa zadíval do spätného zrkadla. Postava sa hýbala rýchlo a nečujne. Konštatoval, že výcvik gardy prináša osoh. „Niečo sa deje, Banquo?“

„Áno, pane. Odhalili sme plány na vaše zavraždenie.“

„Tu v policajnej centrále.“

„Áno. Prosím, vráťte sa na ulicu, akoby sa nič nestalo. Musíme odtiaľto zmiznúť. Ešte nevieme, kto všetko je do plánov zapletený, no predpokladáme, že ide o ľudí, ktorí dostali Duncana.“

Malcolm vedel, že by sa mal báť. A bál sa. No nie tak, ako sa mohol báť. Triviálne situácie – keď napríklad stál na rebríku alebo keď naňho útočili osy – v ňom často vyvolávali trápne panické reakcie.

Táto situácia, podobne ako tá ráno, však akoby neuvoľnila cestu takémuto strachu. Naopak, zbystrila mu schopnosť uvažovať rýchlo a racionálne, posilnila rozhodnosť a paradoxne ho upokojila.

„Ak je to pravda, ako mám vedieť, že nie si jedným z nich, Banquo?“

„Keby som vás chcel zabiť, boli by ste už dávno mŕtvy, pane.“

Malcolm prikývol. Čosi na Banquovom tóne ho presvedčilo, že tento fyzicky menší a oveľa starší muž by to zvládol aj holými rukami.

„Tak kam pôjdeme?“

„Do nákladného prístavu, pane.“

„Prečo nie domov...“

„Nechcete do tej žumpy namočiť rodinu, pane. Vysvetlím vám všetko, keď tam dorazíme. Choďte, ja sa na chvíľu prikrčím, aby ma nikto nevidel a nedošlo im, že sme vás už informovali.“

Malcolm vyšiel z garáže, strážnik ho pozdravil kývnutím hlavy, závora sa zdvihla a bol opäť na daždi.

„Mám stretnutie o...“

„O to sa postaráme, pane.“

„A tlačovka?“

„Aj o tlačovku. Teraz myslite najmä na seba. A na svoju dcéru.“

„Na Juliu?“ Malcolm to už cítil. Zmocňovala sa ho panika.

„Dávame na ňu pozor. Vy len šoférujte. O chvíľu sme tam.“

„A čo tam?“

„Urobíme, čo treba.“

O päť minút vošli bránou do nákladného prístavu, ktorá posledné roky ostávala otvorená, lebo jediným výsledkom pokusov udržať prístav zatvorený pre bezdomovcov a zlodejov boli zničené ploty a vylomené zámky. Bola nedeľa. V prístave ani živej duše.

„Zastavte za skladom tam vzadu,“ vyzval ho Banquo.

Malcolm poslúchol, zaparkoval vedľa Volva PV.

„Toto podpíšte,“ pokračoval Banquo a podal mu papier s perom.

„Čo to je?“ nechápal Malcolm.

„Pár riadkov napísaných na vašom písacom stroji,“ vysvetlil mu Banquo. „Veď čítajte nahlas.“

„Norse Riders sa mi vyhrážali, že zabijú moju dcéru…“ Malcolm sa zarazil.

„Pokračujte.“

Malcolm si odkašľal. „… moju dcéru Juliu, ak nebudem spolupracovať na príprave atentátu na policajného prezidenta Duncana,“ čítal Malcolm. „No odkedy ma majú v hrsti, začali ma žiadať aj o ďalšie služby, a tak viem, že kým budem nažive, moja dcéra bude stále v ohrození. Preto – a z hanby z toho, čo som spáchal – som sa rozhodol utopiť.“

„V podstate je to pravda,“ zamyslel sa Banquo. „Život vašej dcéry zachráni len podpis na tomto liste.“

Malcolm sa zvrtol k Banquovi. Civel do ústia pištole, ktorú Banquo držal v rukavici.

„Nikto na mňa nechystá atentát. Klamal si.“

„Áno aj nie,“ odvetil Banquo.

„Vylákal si ma sem, aby si ma zabil a hodil do kanála?“

„Utopíte sa sám, ako sa píše v liste.“

„Prečo by som mal?“

„Lebo alternatíva znie tak, že vám strelím guľku do hlavy, odveziem vás domov a list na rozlúčku bude vyzerať takto.“ Banquo mu podal iný hárok. „Zmenil sa len koniec.“

„... kým budem s dcérou nažive, hrozba nepominie. Preto som sa rozhodol oboch nás zabiť a ušetriť ju od hanby z toho, čo som spáchal, a od života vo večnom strachu.“ Malcolm zažmurkal. Rozumel slovám, dávali zmysel, no aj tak si ich musel prečítať ešte raz.

„Už to podpíšte, Malcolm.“ Banquov hlas znel takmer chlácholivo.

Malcolm zatvoril oči. V aute bolo také ticho, že počul zavŕzgať pružinu v spúšti. Potom otvoril oči, vzal pero a podpísal sa na prvý hárok. Na zadnom sedadle zarinčal kov. „Tu,“ ozval sa Banquo. „Toto si uviažte pod plášť okolo pása.“

Malcolm sa pozrel na snežné reťaze, ktoré mu podal Banquo. Závažie.

Vzal ich, poslúchol ho, mozog zúfalo hľadal únikovú cestu.

„Tak,“ prikývol Banquo a pritiahol reťaze. Potom na ne zavesil zámku a zaklapol ju. Položil podpísaný list na sedadlo spolujazdca a na list kľúč. Malcolm pochopil, že je od zámky.

„Poďte!“ Vystúpili do dažďa. Banquo postrkával pred sebou Malcolma na breh úzkeho kanála, ktorý tu viedol od hlavného prístavu. Kontajnery stáli naskladané po oboch stranách kanála ako stena. Ak by tu aj teraz niekto bol, nevidel by ani Malcolma, ani Banqua.

„Stojte,“ vyzval ho Banquo.

Malcolm sa zadíval na čierne more, hladina bola plochá, ubitá a zbičovaná dažďom. Sklopil zrak do mastnej, zeleno-čiernej vody, potom sa jej obrátil chrbtom a uprel pohľad na Banqua.

Banquo zdvihol pištoľ. „Skáčte, pane.“

„Nevyzeráš ako niekto, kto sa rozhodol zabiť, Banquo.“

„Pri všetkej úcte, pane, neviem, ako taký človek vyzerá.“

„To je pravda. No ja som slušný znalec ľudí.“

„Boli ste, pane.“

Malcolm rozpažil ruky. „Tak ma soť.“

Banquo si navlhčil pery. Preložil si pištoľ do druhej ruky.

„Tak čo, Banquo? Ukáž mi, aký si vrah.“

„Na to, že ste civil, ste poriadne chladnokrvný, pane.“

Malcolm opäť spustil ruky. „Len preto, že viem, čo je to strata, Banquo. Tak ako ty. Naučil som sa, že si môžeme dovoliť prísť takmer o všetko. No o pár vecí nesmieme prísť, inak prestaneme existovať ešte väčšmi, ako keby sme prišli o život. Viem, že si stratil ženu. Zomrela na chorobu, ktorou toto mesto infikuje svojich občanov.“

„Aha. A to viete odkiaľ?“

„Prezradil mi to Duncan. A povedal mi to, lebo moja prvá manželka zomrela na tú istú chorobu. Rozprávali sme sa, ako vybudovať mesto, kde sa takéto veci nebudú diať, kde sa aj najmocnejší priemyselníci mesta musia zodpovedať pred zákonom, kde vražda je vražda, či už vykonaná zbraňou alebo smogom, keď občania mesta majú žlté bielka a páchnu ako zdochliny.“

„Tak to ste potom už stratili to najcennejšie.“

„Nie, môžeš prísť o manželku a neprísť o zmysel života. Lebo máš dieťa. Dcéru. Syna. Naše deti sú to najcennejšie, Banquo. Ak teraz svojou smrťou zachránim Juliu, nech je to tak, stojí to zato. A po mne a Duncanovi prídu ďalší. Možno mi neveríš, no tento svet je plný ľudí, ktorí chcú konať dobro, Banquo.“

„A kto rozhoduje o tom, čo je dobro? Vy a ostatní papaláši?“

„Spýtaj sa svojho srdca, Banquo. Mozog ťa oklame. Spýtaj sa srdca.“

Malcolm videl, ako Banquo prestúpil na druhú nohu. V ústach aj v krku mu vyschlo, už chripel. „Môžete nás aj celých ovešať reťazami, Banquo, nepomôžete si, lebo vyplávame. Dobro sa vznáša na hladine. Prisahám, že niekde vyplávam a odhalím tvoje zločiny.“

„Nie sú moje, Malcolm.“

„Hekateho. Tvoje. Sedíte na jednej lodi. A obaja vieme, akú rieku prekrižuje a kde čoskoro skončíte.“

Banquo pomaly prikývol. „Hekate. Presne.“

„Čo?“

Banquo akoby sa díval na bod na Malcolmovom čele. „Máte pravdu, pane. Pracujem pre Hekateho.“ Malcolm sa pokúsil pochopiť jeho úškrn. Po tvári mu stekala voda, akoby plakal. Váha? Malcolm vedel, že musí pokračovať. Banquo sa musí rozhovoriť, lebo každé slovo, každá sekunda predlžuje život. Zvyšuje mizivú pravdepodobnosť, že Banquo si to rozmyslí alebo niekto príde.

„Prečo utopením, Banquo?“

„Prosím?“

„Jednoduchšie by bolo zastreliť ma v aute a narafičiť to ako samovraždu.“

Banquo mykol plecom. „Je viac spôsobov ako stiahnuť mačku z kože. Miesto činu pod vodou zabezpečí minimum stôp, ak by niekto začal niečo tušiť. Utopiť sa je okrem toho príjemné. Ako zaspať.“

„Prečo si to myslíš?“

„Viem to. Za mladi som sa dvakrát takmer utopil.“

Hlaveň Banquovej pištole sa takmer nebadane pohla. Malcolm odhadoval vzdialenosť medzi nimi. Prehltol. „Prečo si sa takmer utopil, Banquo?“

„Lebo som vyrastal v chudobnej východnej časti mesta a nikdy som sa nenaučil plávať. Nie je divné, že v prímorskom meste bývajú ľudia, ktorí zomrú, keď padnú do vĺn? Snažil som sa naučiť plávať svojho prvého syna. Zvláštne, že ani on sa to nenaučil. Možno preto, že sa ho to pokúšal naučiť človek, ktorý to sám nevie. Ak sa potopíme my, potopia sa aj oni, takéto osudy sú dedičné. Ľudia ako vy však vedia plávať, Malcolm.“

„Zrejme preto tá reťaz.“

„Áno.“ Pištoľ naňho opäť mierila. Váhanie zmizlo, Banquo sa znovu tváril rozhodne. Malcolm zadržal dych. Šanca sa zjavila a opäť zmizla.

„Dobro, alebo zlo,“ pokračoval Banquo. „Viete, čo treba na cestu nahor. Preto si musím byť istý, že zostanete pod vodou. A nevynoríte sa opäť na hladinu. Ak sa tak stane, nesplnil som svoju úlohu. Rozumiete?“

„Či rozumiem?“

„Dajte mi váš policajný odznak.“

Malcolm vybral z vrecka mosadzný pliešok, podal ho Banquovi a ten ho hneď zahodil. Pliešok preletel ponad hladinu, ponoril sa a zmizol. „Mosadz žiari, no klesá rovno ku dnu. Môže za to gravitačná sila, pane, ktorá sťahuje všetko do bahna. Musíte zmiznúť, Malcolm. Zmiznúť naveky.“

Macbeth sa v zasadačke pozrel na hodinky. Šesť dvadsaťdeväť. Dvere sa opäť otvorili, zjavila sa v nich tvár, v ktorej Macbeth spoznal Lennoxovu asistentku. Oznámila mu, že sa im naďalej nedarí spojiť s Malcolmom. Vedia len to, že prišiel do policajnej centrály, v garáži si to rozmyslel a opäť odišiel. Ani jeho dcéra Julia netuší, kam sa podel.

„Ďakujem, Priscilla,“ Lennox sa pohľadom vrátil ku kolegom.

„Navrhujem začať bez...“

Macbeth vedel, že prišla jeho chvíľa. Lady ho na ňu pripravila, chvíľa vákua, kde všetci začnú človeka, ktorý sa ujme velenia, považovať za nového vodcu. Preto sa ihneď zapojil rozhodným tónom:

„Prepáč, Lennox.“ Macbeth sa obrátil k dverám. „Priscilla, mohli by ste vyhlásiť pátranie po Malcolmovi a jeho aute? Zatiaľ len policajné hliadky. A snažte sa sformulovať text bez prehnaného dramatizovania. Napríklad, že policajná centrála by sa s ním rada spojila. Ďakujem.“

Pozrel sa na ostatných. „Prepáč, Lennox, že som ti ukradol asistentku, no predpokladám, že všetkých nás trápi rovnako zlý pocit. Takže, začneme. Má niekto výhrady, ak sa do Malcolmovho príchodu ujmem vedenia porady?“

Prešiel pohľadom okolo stola. Caithnessová. Lennox. Duff. Sledoval, ako premýšľajú, kým si Lennox trochu meravo neodkašľal: „Ty si ďalší v hierarchii, Macbeth. Začni.“

„Ďakujem, Lennox. Mohol by si, prosím, zatvoriť okno? Začneme bodyguardami. Našli tam niečo z protikorupčného, Lennox?“

„Zatiaľ nie,“ odvetil Lennox, bojujúc s kľučkou na okne. „Neobjavili sme nič nezvyčajné ani podozrivé. Možno práve to je jediná podozrivá vec.“

„Nič podozrivé, nové kontakty, náhly nákup luxusných tovarov alebo pohyby na účte?“

Lennox zavrtel hlavou. „Vyzerajú až neuveriteľne čisto.“

„Predpokladám, že boli čistí,“ prikývol Duff. „No aj najčistejších rytierov otráviš a skorumpuješ, ak nájdeš dieru v ich brnení. A Hekate ju našiel.“

„Tak ju nájdeme aj my,“ podotkol Macbeth. „Hľadajte ďalej, Lennox.“

„Jasné.“ Jeho tón si pýtal dokončiť vetu slovkom pane. Nevyslovil ho, no všetci ho počuli.

„Spomínal si, že si sa rozprával so špehmi na svojom starom oddelení, Duff?“

„Atentát vraj zapôsobil ako šok na všetkých, ktorí pracujú na ulici. Nikto nič nevie. No všetci považujú za samozrejmé, že v tom má prsty Hekate. Nejaký mladík na železničnej stanici spomínal policajta, ktorý sa ho pýtal na drogy. Neviem, či to bol niekto z našich špehov, no určite nie bodyguard. Naďalej hľadáme stopy, ktoré by nás doviedli k Hekatemu. No vieme, že je to aspoň také ťažké ako nájsť Swena.“

„Ďakujem, Duff. Čo miesto činu, Caithnessová?“

„Predpokladané nálezy,“ odvetila a nazrela do zápisníka. „Podarilo sa nám identifikovať všetky odtlačky prstov v izbe obete, patria trom upratovačkám, bodyguardom a ľuďom, o ktorých vieme, že tam boli, teda Lady, Macbethovi a Duffovi. Okrem toho sme našli sadu odtlačkov, ktorú sme chvíľu nevedeli zaradiť, no práve sa nám ju podarilo spojiť s predchádzajúcim hosťom v apartmáne. Takže ak hovorím o predpokladaných nálezoch, vlastne nehovorím celkom pravdu, lebo hotelové izby bývajú plné neidentifikovaných odtlačkov prstov.“

„Šéfka Invernessu berie čistotu veľmi vážne,“ sucho poznamenal Macbeth.

„Súdni lekári potvrdili ako bezprostrednú príčinu smrti dve bodnutia dýkou. Tvar rán zodpovedá nájdeným nožom. A hoci sa ich vrah pokúšal utrieť do plachty a do šiat samotných bodyguardov, krv zostala na čepeli aj na rukoväti. Už vieme, že patrí obeti.“

„Môžeme hovoriť o Duncanovi,“ navrhol Macbeth. „Namiesto obete.“

„Ako chceš. Jeden nôž je krvavejší než druhý. Práve ten preťal obeti... teda Duncanovi krčnú tepnu. Preto sa objavila spŕška krvi na paplóne, čo vidíte na tejto fotografii.“ Caithnessová položila do stredu stola čiernobielu fotografiu, na ktorú sa ostatní z povinnosti pozreli. „Kompletnú pitevnú správu dostaneme pozajtra. Vtedy sa dozvieme viac.“

„Čo viac?“ nechápal Duff. „Čo jedol na večeru? Veď to už vieme, jedli sme to isté. Alebo akými chorobami trpel, na ktoré nezomrel? Ak si chceme udržať tempo, a to je v tejto situácii kľúčové, musíme sa sústrediť na dôležité informácie.“

„Pitva,“ odsekla Caithnessová a Macbeth postrehol, že sa jej zachvel hlas, „pitva môže potvrdiť alebo vyvrátiť predpokladaný priebeh udalostí. A ja to považujem za dôležité.“

„Máš pravdu, Caithnessová,“ podporil ju Macbeth. „Ešte niečo?“

Ukázala im ďalšie fotografie, hovorila o ostatných medicínskych a technických nálezoch, no ani jeden z nich neviedol iným smerom než tým, na ktorom sa zhodli pri stole. Duncana zabili jeho dvaja bodyguardi. Zhodli sa aj na tom, že bodyguardi zrejme nemali vlastný motív, skrývajú sa za nimi iní páchatelia a následná diskusia, či to mohol byť niekto iný než Hekate, bola krátka a bezvýsledná. Macbeth navrhol, aby predbežne posunuli začiatok tlačovej konferencie na desiatu v nádeji, že dovtedy nájdu Malcolma a o všetkom ho poinformujú. Lennox považoval deviatu za lepší čas vzhľadom na skoršiu nedeľnú uzávierku novín.

„Ďakujem, Lennox,“ odbil ho Macbeth. „No berieme ohľad na našu vlastnú agendu, nie na zajtrajšie vydania denníkov.“

„A ja to považujem za hlúpe,“ nedal sa Lennox. „Sme nové vedenie. Nie je rozumné ísť hneď pri prvej príležitosti do sporu s médiami.“

„Vypočuli sme si tvoj názor,“ uzavrel to Macbeth. „Ak sa nevynorí Malcolm a nedá nám iné pokyny, stretneme sa tu o ôsmej a prejdeme si témy, o ktorých chceme hovoriť na tlačovke.“

„A kto ju povedie?“ spýtal sa Duff.

Kým Macbeth stihol odpovedať, pootvorili sa dvere a v nich stála Lennoxova asistentka Priscilla.

„Prepáčte,“ povedala potichu. „Hliadka nám z nákladného prístavu hlási nález Malcolmovho auta. Je prázdne. Malcolma ešte nenašli.“

Macbeth si vychutnával ticho v miestnosti. Užíval si, že vie, čo oni nevedia. A vďaka tomu ich má v hrsti.

„Kde v prístave?“ spýtal sa Macbeth.

„Na nábreží pri jednom z kanálov.“

Macbeth pomaly prikývol. „Oslov potápačov.“

„Potápačov?“ nechápal Lennox. „Nie je to trochu pred...“

„Macbeth má zrejme pravdu,“ prerušila ho Priscilla. Ostatní sa na ňu začudovane pozreli. Zahanbene prehltla. „Na jeho sedadle našli list.“

12. kapitola

Tlačová konferencia sa začala presne o desiatej. Keď Macbeth vkročil do sály Scone a pristúpil k rečníckemu pultu, zo všetkých strán sa naňho zosypali blesky a vrhali na stenu nad ním strašidelné tiene s krátkou životnosťou. Položil si pred seba podklady, niekoľko sekúnd sa do nich díval, potom si odkašľal a skúmal plne obsadené rady stoličiek. Nerád rozprával pred väčším počtom ľudí, kedysi by mu už len tá predstava pripadala horšia než tá najriskantnejšia úloha. No zlepšilo sa to. A na dnešok sa vyslovene tešil. Užije si to. Má to pod kontrolou, veď vie, čo oni nevedia. A práve si dal pásik bryggu. Nič viac nepotrebuje.

„Dobrý večer, som inšpektor Macbeth, riaditeľ Orgkrimu. Ako viete, policajného prezidenta Duncana dnes ráno o šesť štyridsať našli zavraždeného v kasíne Inverness. Krátko nato polícia zastrelila dvoch predbežne podozrivých v tomto prípade, Duncanových osobných strážcov, policajta Andrianova a policajta Hennessyho, keď v susednej miestnosti pri zatýkaní siahli po zbrani. Pred hodinou ste dostali tlačovú správu, ktorá podrobne opisuje priebeh udalostí a naše aktuálne výsledky a predpoklady, takže by sme to mali vybaviť rýchlo. Poskytnem vám však pár detailov technického charakteru.“

Macbeth sa nadýchol a jeden z novinárov to nevydržal:

„Čo viete o Malcolmovi?“ zahučal.

„Je mŕtvy?“ pridal sa ďalší.

Macbeth nazrel do papierov. Odložil ich.

„Ak tým chcete naznačiť, že polícia naplnila svoju povinnosť informovať médiá o vražde policajného prezidenta, môžeme rovno prejsť k zmiznutiu zástupcu prezidenta.“

„Nie, no začnime tým najdôležitejším,“ zakričal jeden zo starších novinárov.

„Blíži sa nám uzávierka.“

„Rozumiem,“ prikývol Macbeth. „Zdá sa, že ste už informovaní. Zástupca policajného prezidenta Malcolm neprišiel na poradu o osemnásť nula nula tu v policajnej centrále. V deň, keď zavraždili policajného prezidenta, to, samozrejme, vzbudilo obavy. Vyhlásili sme pátranie a Malcolmovo auto sme lokalizovali v nákladnom prístave. Následne sme prehľadali okolie a nasadili potápačov. A našli sme...“

„Mŕtvolu?“

„... toto.“ Macbeth vytiahol kovový pliešok, ktorý sa zaleskol vo svetle televíznych kamier. „Malcolmov policajný odznak – ležal na dne kúsok od brehu.“

„Myslíte si, že ho niekto zabil?“

„V podstate áno,“ odvetil Macbeth a v následnom tichu nepohol ani brvou. „A tým niekým môže byť aj samotný Malcolm.“ Prebehol pohľadom po prítomných a pokračoval: „V aute sme našli list.“ Macbeth sklopil zrak k hárku. Odkašľal si:

„Norse Riders sa vyhrážali, že zabijú moju dcéru Juliu, ak nebudem spolupracovať na príprave atentátu na policajného prezidenta Duncana. No odkedy ma majú v hrsti, začali ma žiadať aj o ďalšie služby, a tak viem, že kým budem nažive, hrozba pre moju dcéru nepominie. Preto – a od hanby za to, čo som spáchal – som sa rozhodol utopiť. Podpísaný zástupca policajného prezidenta Malcolm.“

Macbeth zdvihol zrak k prítomným. „Prvá otázka, ktorá nám – a zrejme aj vám – napadla, je, či je ten list pravý. Naše technické oddelenie už potvrdilo, že list bol napísaný na Malcolmovom písacom stroji tu v policajnej centrále, na papieri sú Malcolmove odtlačky prstov a podpis skutočne patrí jemu.“

Sála akoby potrebovala pár sekúnd na to, aby spracovala obsah oznámení. Potom sa ozvali rozrušené hlasy:

„Viete niečo, čo by potvrdilo, že Malcolm sa podieľal na vražde Duncana?“

„Ako mohol pomáhať gangu Norse Riders?“

„Aký bol vzťah Malcolma a bodyguardov?“

„Sú podľa vás do toho zapletení aj iní policajti?“

Macbeth zdvihol ruky v obrannom geste. „Na otázky vo veci vraždy policajného prezidenta nebudem odpovedať, len by sme špekulovali. Prosím iba otázky týkajúce sa zmiznutia. Vždy len po jednej, prosím! Ďakujem.“

Ticho. Potom sa ozvala jediná novinárka v miestnosti: „Máme tomu rozumieť tak, že ste našli policajný odznak, ale nie Malcolmovu mŕtvolu?“

„V prístave je bahnité dno a nie práve čistá voda. Ľahký mosadzný pliešok neklesne do bahna rovnako ako mŕtvola. Mosadz okrem toho odráža svetlo. Kým potápači nájdu Malcolmovo telo, môže prejsť veľa času.“

Macbeth sledoval, ako sa novinári svorne zahĺbili do svojich zápisníkov a usilovne si robia poznámky.

„Nie je logickejšie, že ho odniesol prúd?“

„Je,“ prikývol Macbeth a pohľadom našiel tvár patriacu k hlasu. Jeden z mála novinárov, ktorý si nezapisoval. Walt Kite. Nemusel, rozhlasový mikrofón mal položený na stole pred Macbethom.

„Ak Malcolm zabil Duncana a potom to oľutoval, prečo...?

„Stop.“ Macbeth opäť zdvihol ruku. „Ako som povedal, neodpovedám na otázky týkajúce sa vraždy Duncana, kým nebudeme vedieť viac. A teraz vás prosím o pochopenie, že sa musíme vrátiť do práce. Najdôležitejšie v tejto situácii je rýchle a efektívne vyšetrovanie v rámci našich možností. Rýchlo musíme vymenovať aj nové vedenie, aby sme mohli pokračovať v práci, ktorú polícia vykonáva pre toto mesto.“

„Pán Macbeth, máme vás v súčasnosti vnímať vo funkcii policajného prezidenta?“

„Formálne áno.“

„A reálne?“

„Reálne...“ Macbeth sa na chvíľu odmlčal. Pozrel sa do papierov. Navlhčil si pery. „... sme skupina skúsených riaditeľov, ktorí sa ujali kormidla, a dovolím si povedať, že máme situáciu pod kontrolou. No nebojím sa vyhlásiť, že vstúpiť do Duncanových šľapají môže len skutočný muž či žena. Duncan bol vizionár, hrdina a zomrel v boji so silami zla, ktoré dnes oslavujú svoje víťazstvo.“ Oprel sa o pult a predklonil sa k novinárom. „To len prehĺbilo našu rozhodnosť. Táto prehratá bitka bude začiatkom cesty, ktorá povedie ku konečnému víťazstvu dobra. Za spravodlivosť. Za bezpečnosť. A popri tom za obnovu, rozkvet a blahobyt. No sami to nezvládneme. Potrebujeme vašu dôveru a dôveru mesta. Ak ju získame, budeme pokračovať v práci, ktorú inicioval policajný prezident Duncan. A ja vám chcem...“ zdvihol ruku ako na prísahu, „... osobne zaručiť, že sa nezastavíme, kým nedosiahneme ciele vytýčené Duncanom pre toto mesto a pre všetkých, všetkých jeho obyvateľov.“

Macbeth sa opäť vystrel. Tváre pred ním splývali ako koberec z očí a otvorených úst. Nie, nebál sa. Vnímal účinok a na jazyku ešte cítil chuť vlastných slov. Slov Lady. Predklonil sa v správnej chvíli. Učila ho to pred zrkadlom a vysvetlila mu, ako ofenzívna reč tela vyvoláva pocit spontánnej vrúcnosti a vôľu bojovať, čo je ešte dôležitejšie než samotné slová, lebo reč tela ignoruje mozog a prihovára sa priamo srdcu.

„Ďalšia tlačová konferencia sa koná zajtra ráno o jedenástej v týchto priestoroch. Ďakujem.“

Macbeth si zhrnul hárky a po krátkom sklamanom výdychu prítomných sa naňho začali sypať otázky. Macbeth prižmúril oči. Zostal tak len pár sekúnd. S námahou potlačil úsmev, ktorý sa mu dral na pery.

Vyzerá skutočne ako kapitán, uvedomil si Duff, ktorý sedel v prvom rade. Kapitán nebojácne hľadiaci na rozbúrené more. Toto ho niekto práve naučil, toto nie je Macbeth, akého poznám. Akého som poznal.

Macbeth krátko prikývol, prešiel po pódiu a zmizol vo dverách, ktoré mu otvorila Priscilla.

„Tak, čo povieš, Lennox?“ spýtal sa Duff, kým si novinári ďalej žiadali prídavok.

„Som dojatý,“ odvetil ryšavý inšpektor. „A povzbudený.“

„Presne. Toto bol predvolebný príhovor, nie tlačovka.“

„Môžeš si to vysvetliť aj ako múdry a zodpovedný taktický ťah.“

„Zodpovedný?“ vyprskol Duff.

„Mesto a krajina stoja na istých predstavách. Na istote, že bankovky sa dajú zameniť za zlato a naši vodcovia myslia na teba a na mňa a nielen na svoje vlastné dobro. Na tom, že zločiny budú potrestané. Keby sme tomu neverili, civilizovaná spoločnosť by sa zrútila za neuveriteľne krátky čas. A v situácii, keď klope na dvere anarchia, Macbeth nás práve ubezpečil, že mestské úrady pracujú podľa potrieb občanov. Príhovor hodný štátnika.“

„Alebo štátničky.“

„Podľa teba mu to napísala Lady?“

„Ženy rozumejú srdcu, vedia, ako sa mu prihovoriť. Lebo srdce je žena v nás. Hoci mozog je väčší, viac hovorí a myslí si tak ako muž, že vládne v dome, srdce v tichosti prijíma rozhodnutia. Príhovor oslovil tvoje srdce a mozog ho ochotne nasleduje. Ver mi, Macbeth toto v sebe nemá, príhovor je jej dielo.“

„No a čo? Všetci potrebujeme svoju lepšiu polovičku. Ak to dosiahne želaný účinok, nech tú reč písal aj sám diabol. Duff, azda nežiarliš na Macbetha?“

„Či žiarlim?“ Duff sa krátko zasmial. „Prečo by som mal? Hovorí aj vyzerá ako skutočný vodca, a ak navyše tak aj koná, bude pre všetkých najlepšie, ak bude vodcom on a nikto iný.“

Za chrbtom im zarachotili stoličky. Macbeth sa nevracal a uzávierka sa blížila.

Do polnoci zostávala hodina. Vietor ustal, no v uliciach ešte poletovali odpadky a zvyšky z predchádzajúceho večera. Vlhký severozápadný vietor naberal rýchlosť v úzkych chodbách stanice, prehnal sa popri kôpke pri stene a o pár metrov ďalej popri mužovi so šatkou stiahnutou na nos a ústa. Strega k nemu podišla.

„Bojíš sa, že ťa spoznajú, Macbeth?“

„Ticho. Nehovor moje meno nahlas. Dnes večer som mal príhovor a obávam sa, že som tam prišiel o svoju anonymitu.“

„Veru, aj ja som pozerala večerné správy. Vyzeral si výborne, takmer by som ti uverila. No pekná tvár mala na mňa vždy taký vplyv.“

„Ako je možné, že sa tu vynoríš, len čo prekročím prah, Strega?“

Usmiala sa. „Brygg?“

„Máš aj niečo iné? Spíd? Kokaín? Z tvojho bryggu mám halucinácie a zlé sny.“

„Macbeth, za zlé sny môže búrka, nie brygg. Ja som sa ho ani nedotkla a aj tak sa mi snívalo o psoch, ktoré zbesneli uprostred hromov a bleskov. Videla som, ako sa na seba vrhajú a pena im fŕka z papule. Začali sa žrať ešte zaživa. Zobudila som sa spotená a náramne sa mi uľavilo.“

Macbeth kývol na kôpku v chodbe. „Tam máš ten svoj sen.“

„Čo to je?“

„Nevidíš? Zdochlina polozožratého psiska.“

„Podľa mňa zasa halucinuješ. Tu máš.“ Vložila mu do ruky vrecko. „Brygg. A nezablúď. Cesta vpred je jednoduchá, stále rovno.“

Keď Macbeth prešiel popri Berthe a zbehol po pustom Námestí pracujúcich k vysvietenej fasáde kasína Inverness, všimol si, ako v tme a daždi prešľapuje postava. Keď podišiel bližšie, na veľké prekvapenie v nej spoznal Banqua.

„Čo tu robíš?“ nechápal Macbeth.

„Čakám ťa,“ odvetil Banquo.

„Medzi Berthou a Invernessom. Kto si myslíš, že ťa tu ochráni?“

„Nevedel som sa rozhodnúť,“ odvetil Banquo.

„Koho si vyberieš?“

„Ako to urobím s Malcolmom.“

„Nepriviazal si mu reťaze, však?“

„Čo?“

„Potápači ešte nenašli mŕtvolu. Bez závažia by ho odniesol prúd.“

„O to nejde.“

„Nie? Poďme však do Invernessu a nestojme tu na zime a daždi.“

„Pre mňa je už neskoro, mne sa srdce už dávno premenilo na kus ľadu. Čakal som ťa, lebo pred kasínom stoja novinári. Čakajú na teba, nového policajného prezidenta.“

„Tak to vybavme rýchlo tu. Čo sa stalo?“

„Stiahol som mačku z kože iným spôsobom. Nemusíš sa ničoho báť. Malcolm je navždy preč a nikdy sa už nezjaví. Ak by sa aj zjavil, netuší, že v tom máš prsty. Myslí si, že to spáchal Hekate.“

„O čom to hovoríš? Malcolm žije?“

Banqua striaslo. „Malcolm si myslí, že ma drží za gule Hekate, že to ja som zmanipuloval Duncanových bodyguardov. Viem, že som nepostupoval podľa našej dohody, no vyriešil som náš problém a zároveň som ušetril život dobrého muža.“

„Kde je Malcolm teraz?“

„Preč.“

„Kde?“ zopakoval otázku Macbeth a videl na Banquovi, že zvýšil hlas.

„Odviezol som ho na letisko a poslal do Capitolu. Odtiaľ bude pokračovať do cudziny. Vie, že ak sa pokúsi niekoho kontaktovať, ak čo len naznačí niekomu, že žije, okamžite zlikvidujeme jeho dcéru Juliu. Macbeth, Malcolm je otec. A ja viem, čo to znamená. Nikdy nebude riskovať život svojej dcéry, nikdy. To radšej vydá mesto napospas čertom. Ver mi, aj v tej najhnusnejšej diere šľahanej vetrom sa Malcolm každé ráno zobudí dohryzený blchami, hladný, uzimený a osamotený a bude ďakovať stvoriteľovi, že jeho dcéra môže žiť ešte jeden deň.“

Macbeth zdvihol ruku a vtedy zbadal v Banquových očiach čosi, čo tam videl iba jediný raz. Nevidel to ani počas útokov ozbrojených zúfalcov, ani šialencov s deťmi v pozícii rukojemníkov. Ani keď čelil väčšiemu a silnejšiemu protivníkovi a vedel, že dostane – a aj dostal – výprask. Len jediný raz to videl v Banquovom pohľade, a to vtedy, keď sa vrátil domov po návšteve Very v nemocnici a lekári ho informovali o výsledkoch posledných testov. Strach. Čistý, panický strach. Preto Macbeth vytušil, že Banquo sa nebojí o seba.

„Ďakujem,“ nadýchol sa Macbeth. Položil ťažkú ruku na Banquovo rameno. „Ďakujem, drahý priateľ, že si uvažoval dobre vtedy, keď ja som uvažoval zle. Myslel som si, že jeden chlap je malá obeť pre náš veľký cieľ. No máš pravdu, mesto nezachránime od kolapsu, ak dovolíme, aby dobrí chlapi umierali zbytočne. Mohli sme ho ušetriť a mali sme ho ušetriť. A možno si ušetril aj nás, aby sme za tento zločin neskončili v pekle.“

„Ani nevieš, ako sa teším, že to vidíš rovnako,“ usmial sa Banquo a Macbeth cítil, ako sa napäté svaly v Banquovom ramene pod jeho dlaňou uvoľňujú.

„Teraz sa choď domov vyspať, Banquo. A pozdrav odo mňa Fleancea.“

„Pozdravím. Dobrú noc.“

Macbeth kráčal námestím. Uvažoval nad tým, že niekedy umierajú dobrí chlapi zbytočne. A niekedy to nie je zbytočné. Vošiel do svetla prúdiaceho z Invernessu a ignoroval dotieravé otázky novinárov o Malcolmovi, o Duncanových bodyguardoch, o tom, či ich naozaj oboch zastrelil on.

Za dverami ho už čakala Lady.

„Celú tlačovku prenášala televízia naživo. Bol si dokonalý,“ objala ho. Nedovolil jej, aby ho pustila. Držal ju, až kým necítil, že sa mu do tela vracia teplo. Kým necítil, ako mu po chrbte prebiehajú úžasné zimomriavky, lebo sa mu uší dotýkajú jej pery šepkajúc: „Pán policajný prezident.“

Doma. U nej. Oni dvaja. Toto. Len toto chcel. No aj to si musel zaslúžiť. Tak to v tomto svete chodí. A aj v tom nasledujúcom.

* * *

„Si doma?“

Duff sa zvrtol na prahu detskej izby za prekvapeným hlasom. Meredith si obliekla župan a chvela sa s rukami skríženými na hrudi.

„Len na chvíľočku,“ zašepkal. „Nechcel som ťa budiť. Nebude Ewan spať vo svojej izbe?“ Kývol k synovi, ktorý sa chúlil v posteli vedľa svojej staršej sestry.

Meredith si vzdychla. „Keď nemôže spať, chodieva k Emilie. Myslela som si, že zostaneš na noc v meste, keď pracujete na tých hnusných prípadoch.“

„Veď áno, potreboval som len na chvíľu vypadnúť, vziať si čisté šaty, skontrolovať, že ešte žijete. Plánoval som prespať pár hodín v hosťovskej a zasa ísť.“

„Jasné, usteliem ti. Jedol si?“

„Nie som hladný. Keď sa zobudím, natriem si chlieb.“

„Môžem ti urobiť raňajky, aj tak nezaspím.“

„Choď si ľahnúť, Meredith. Chvíľu si tu postojím, potom si usteliem sám.“

„Ako chceš.“ Pozorovala ho ďalej s rukami skríženými na prsiach, no v tme nezachytil jej pohľad. Potom sa zvrtla a odišla.

13. kapitola

„Chcem však vedieť prečo,“ zamýšľal sa Duff s lakťami opretými o stôl a s bradou v dlaniach. „Prečo Andrianov a Hennessy nezmizli? Prečo by dvaja zradcovia najprv zabili svojho šéfa a potom si ľahli vo vedľajšej izbe, domazaní krvou a s dôkazmi ako na výstave? Počúvajte, ste vyšetrovatelia, musíte mať aspoň nejaké podrbané návrhy!“

Obzeral sa okolo seba. V miestnosti s ním sedelo všetkých dvanásť vyšetrovateľov z oddelenia vrážd, no ak jeden z nich aj otvoril ústa, potreboval si len zívnuť. Je pondelok ráno, možno preto sú takí málovravní, takí nesvoji a nemotivovaní? Nie, tieto ksichty budú vyzerať rovnako unavene aj zajtra, ak sa niekto neujme taktovky. Nie náhodou zostalo oddelenie bez formálneho vedenia počas dvoch mesiacov, odkedy Duncan položil bývalému šéfovi ultimátum: buď podá výpoveď, alebo začnú interné vyšetrovanie pre podozrenie z korupcie. Títo chlapi neboli kvalifikovaní. Ich oddelenie malo za Kennetha najnižšie percento objasnenosti v krajine a nemohla za to len korupcia. Kým v Capitole sa na tomto mieste stretávali tí najlepší, tu išlo o zbierku rezignovaných a hendikepovaných policajtov.

„To sa musí zmeniť,“ vyhlásil vtedy Duncan. „Úspech, alebo fiasko tohto oddelenia rozhoduje do veľkej miery o dôvere ľudí v políciu. Preto chcem osloviť jedného z našich najlepších. Teba, Duff.“

Duncan vedel, ako podať podriadeným zlú správu inšpiratívnym spôsobom. Duff si vzdychol. Pri ruke mal kôpku správ. Nemali ani hodnotu papiera, na ktorom boli napísané, nezmyselne detailné výsluchy hostí v Invernesse, ktorí zhodne rozprávali ten istý príbeh: nič nevideli ani nepočuli okrem tej hroznej búrky. Duff tušil, že ticho okolo stola mohol vyvolať aj strach pred jeho hnevom, no sral na to, nešlo o súťaž v obľúbenosti, a ak ich musí vydesiť, aby zabrali, nebude váhať.

„Takže si myslíme, že tí vinní bodyguardi jednoducho zaspali spánkom nevinných, áno? Keďže mali za sebou dlhý deň v práci. Koľko idiotov bude hlasovať za túto verziu?“

Nijaká reakcia.

„A kto proti?“

„Nie nevinných,“ podotkla Caithnessová, ktorá sa práve zjavila vo dverách. „Ale uspatých. Prepáčte, že meškám, no potrebovala som toto.“ Zamávala čímsi, čo škaredo pripomínalo ďalšiu správu. Pochopil, že sa nemýli, keď pristála na kôpke na jeho stole. Vyjadrenie súdnych lekárov. „Krv Hennessyho a Andrianova nám prezradila, že mali v tele dosť benzodiazepínu, aby prespali aj pol dňa.“ Caithnessová si sadla na jednu z voľných stoličiek.

„Bodyguardi, čo fičia na práškoch na spanie?“ neveriacky sa spýtal Duff.

„Pôsobia upokojujúco,“ odvetil muž, ktorý sa hojdal na stoličke v rohu. „Keď sa chystáš spáchať atentát na svojho šéfa, musí to byť slušná pecka na mozog. Mnohí bankoví lupiči berú benzáky bežne.“

„A preto to dosrali,“ pridal sa vyšetrovateľ s puzdrom na revolver zaveseným na bielom roláku. Okolo koreňa nosa mu nervózne trhalo.

Smiech. Krátky.

„Čo hovoríš, Caithnessová?“ spýtal sa Duff.

Mykla plecom. „Tento typ vyšetrovania nie je môj odbor, no pripadá mi normálne, že potrebovali niečo na upokojenie, a ich neskúsenosť s drogami spôsobila, že si dali zlú dávku. Počas samotnej vraždy pôsobil liek, ako treba. Reflexy sú rýchle, nervozita zmizla, čisté rezy dokazujú, že mali istú ruku. No po vražde, keď liek zaúčinkoval naplno, sa im situácia vymkla z rúk. Motali sa po izbe, zababrali sa krvou a napokon zaspali v kreslách.“

„Typické,“ prikývol chlap v roláku. „Raz sme dostali dvoch zdrogovaných lupičov, ktorí zaspali na úteku z banky na semafore. Nežartujem. Zločinci sú takí pribrzdení, že môžeš...“

„Ďakujem,“ prerušil ho Duff. „Ako vieš, že mali rýchle reflexy?“

Caithnessová pokrčila plecom. „Ten z nich, ktorý zapichol do Duncana prvý nôž, stihol odtiahnuť ruku skôr, než vystrekla krv. Náš špecialista potvrdil, že krv na kľučku vystrekla, netiekla tam, nekvapkala ani ju tam neotreli.“

„V tom prípade súhlasím so všetkými tvojimi ostatnými závermi,“ prikývol Duff. „Niekto má námietky?“

Bez reakcie.

„Niekto súhlasí?“

Mĺkve prikývnutia.

„Fajn, tak povedzme, že sme našli odpoveď. A prejdeme k druhému otázniku. Malcolmova samovražda.“ Duff vstal. „V liste píše, že Norse Riders sa mu vyhrážali zavraždením jeho dcéry, ak im nepomôže zabiť Duncana. Moja otázka znie: Prečo poslúchol Swena a Norse Riders a siahol si na život, prečo radšej nešiel za Duncanom a nepresťahoval dcéru na bezpečnú, tajnú adresu? Vyhrážky nie sú predsa pre policajtov nič nové. Čo hovoríte?“

Ostatní klopili zrak k podlahe, dívali sa na seba, von z okna.

„Nijaký názor? Naozaj? Celé oddelenie vyšetrovateľov a nikto...“

„Malcolm vie, že Sweno má kontakty na polícii,“ povedal chlap, čo sa hojdal na stoličke.

„Vie, že Sweno by ju aj tak našiel.“

„Fajn, takže začíname,“ pochválil ich Duff a zhrbený sa pustil chodiť po miestnosti. „Predpokladajme, že Malcolm uveril, že dcéru zachráni, len ak poslúchne Swena. Alebo ak zomrie sám, aby Sweno už nemal dôvod zabíjať dcéru, môže byť?“

Videl, že nikto z prítomných netuší, kam mieri.

„Tak ak Malcolm – ako naznačuje list – nevie ďalej žiť bez ohľadu na to, či príde o dcéru, alebo sa bude spolupodieľať na vražde Duncana, prečo sa nezabil skôr, aby ich zachránil oboch?“

Tváre sa naňho prekvapene dívali.

„Môžem...?“ začala Caithnessová.

„Nech sa páči, pani inšpektorka.“

„Tá rovnica je možno logická, no ľudská psychika tak nefunguje.“

„Naozaj nie?“ spýtal sa Duff. „Podľa mňa áno. Preto sa mi na Malcolmovej takzvanej samovražde niečo nepáči. Naše mozgy by s mimoriadnou presnosťou, vychádzajúc z dostupných informácií, vždy posúdili výhody voči nevýhodám a následne dospeli k nezvratnej, logickej voľbe.“

„Ak je nezvratná, prečo často aj bez nových informácií ľutujeme?“

„Ľutujeme?“

„Ľutujeme, inšpektor Duff.“ Caithnessová sa mu dívala priamo do očí. „Je ľudské želať si, aby človek neurobil čosi, čo urobil. Nemôžeme vylúčiť, že to cítil aj Malcolm.“

Duff zavrtel hlavou. „Ľútosť je prejavom choroby. Podľa Einsteina len šialený človek počíta stále dokola tú istú rovnicu v nádeji, že dospeje k inej odpovedi.“

„Einsteinovo tvrdenie sa dá vyvrátiť tým, že ľudia postupne predsa dospejú k iným odpovediam. Nezmení sa informácia, ale človek.“

„Ľudia sa nemenia!“

Duff postrehol, že ostatní v miestnosti sa prebrali a už ho pozorne sledujú. Možno tušili, že výmena názorov medzi ním a Caithnessovou sa netýka len Malcolma.

„Možno sa Malcolm zmenil,“ navrhla Caithnessová. „Možno ho zmenila Duncanova smrť. To sa nedá vylúčiť.“

„A nemôžeme ani vylúčiť, že napísal list, hodil odznak do mora a ušiel,“ nadviazal Duff. „Keď už hovoríme o tom, čo je ľudské.“

Dvere sa otvorili. Vošiel jeden z kolegov z drogového.

„Máš telefonát, Duff. Vraj sa to týka Malcolma a ponáhľa to. Nechcel hovoriť s nikým iným.“

Lady sa v spálni dívala na muža, ktorý spal v jej posteli. V ich posteli. Deväť preč, už dávno sa naraňajkovala, no muž pod hodvábnou plachtou sa ani nepohol.

Posadila sa na posteľ, pohladkala ho po líci, chytila ho za husté čierne kučery a zatriasla ním. Pod viečkom sa mu zjavil biely pásik.

„Policajný prezident! Zobuď sa! Mesto horí!“

Smiala sa, keď sa Macbeth s námahou prevrátil na bok a obrátil sa k nej chrbtom. „Koľko je hodín?“

„Veľa.“

„Snívalo sa mi, že je nedeľa.“

„Nielen to sa ti snívalo.“

„Áno, ten prekliaty...“

„Čo?“

„Nič. Počul som zvony. Potom som pochopil, že bijú na kostoloch. Zvolávali na spoveď a krst.“

„Prosila som ťa, aby si nehovoril to slovo.“

„Krst?“

„Macbeth!“

„Prepáč!“

„Tlačovka sa začína o menej než dve hodiny. A budú sa čudovať, kam sa podel ich policajný prezident.“

Spustil nohy z postele. Lady ho zastavila, chytila mu tvár do dlaní, pozorne ju študovala. Má malé zreničky. Opäť. Z obočia mu vytrhla divo rastúci chlp.

„Okrem toho ideme dnes na večeru,“ pripomenula mu, hľadajúc ďalší. „Nezabudol si, však?“

„Naozaj sa to hodí tak krátko po Duncanovej smrti?“

„Tá večera je o rozvíjaní vzťahov, nijaká oslava. A jesť predsa musíme, drahý.“

„Kto príde?“

„Všetci pozvaní. Starosta. A pár tvojich kolegov.“ Našla sivý vlas, vykĺzol jej pomedzi dlhé, červené nechty. „Budeme diskutovať o dodržiavaní zákonov prevádzkovania kasín. Dnes sa na titulnej strane novín píše, že v Obelisku sa pod pláštikom kasína očividne prevádzkuje prostitúcia a preto by ho bolo treba zatvoriť.“

„Nepomôže ti, ak tvoj spriaznený novinár napíše, čo chceš, keď jeho noviny nikto nečíta.“

„Nie. No teraz mám za manžela policajného prezidenta.“

„Au!“

„Zišlo by sa ti ešte pár šedín, šéfom to pristane. Dnes sa porozprávam so svojím kaderníkom, mohol by ťa diskrétne prifarbiť okolo spánkov.“

„Moje spánky to tak nevidia.“

„Presne. Preto ti treba ostrihať vlasy kratšie, aby ich bolo vidieť.“

„Nikdy!“

„Starosta Tourtell možno usúdi, že jeho mesto si zaslúži policajného prezidenta, ktorý vyzerá ako dospelý, nie ako nejaké ucho.“

„Čože? Robíš si starosti?“

Lady pokrčila plecom. „Starosta by sa za iných okolností nemiešal do výberu nástupcu, no predsa len je to on, kto vymenúva nového policajného prezidenta. Potrebujeme istotu, že nebude vymýšľať.“

„A ako to chceš docieliť?“

„Nuž, možno by sme si mali zabezpečiť zbraň, ak by Tourtell v rozpore s očakávaniami robil problémy. No nemysli na to, drahý.“

„Nebudem. Keď hovoríš o problémoch...“

Prestala mu hľadať neposlušné vlasy. Spoznala jeho tón. „Niečo si mi nepovedal, drahý?“

„Banquo…“

„Čo s ním?“

„Premýšľam, či mu môžeme dôverovať. Či nezosnoval nejaký plán pre seba a Fleancea.“

Nadýchol sa. Už vedela, že teraz to príde. „Banquo včera nezabil Malcolma. Poslal ho do Capitolu a mne to vysvetlil tým, že ušetril život, ktorý nás nemôže ohroziť.“

Vedela, že čaká na jej reakciu. Keď sa nedočkal, všimol si, že ju tým nešokoval. Usmiala sa:

„Teraz nie je vhodná doba na to, aby sme prepadali panike. Čo podľa teba plánuje?“

„Vraj vydesil Malcolma tak, že bude mlčať. Predpokladám, že spolu ukuli čosi, čo ponúka Banquovi vyššiu a istejšiu výhru, než ho čaká so mnou.“

„Drahý, azda si nemyslíš, že starý dobrý Banquo má ambíciu stať sa policajným prezidentom?“

„Nie, nie, Banquo vždy chcel byť vedený, netúžil sám viesť. Ide o jeho syna, o Fleancea. Som od neho len o pätnásť rokov starší, a kým skončím ako policajný prezident, aj Fleance môže zostarnúť. V tom prípade je lepšie byť korunným princom staršieho Malcolma.“

„Si len unavený, drahý. Banquo je príliš lojálny, aby spáchal čosi také. Sám si tvrdil, že by za teba aj zhorel v pekle.“

„Áno, vždy bol lojálny. A ja tiež.“ Macbeth vstal a postavil sa k veľkému zrkadlu so zlatým rámom. „No ak sa na to lepšie pozrieš, neťažil z našej vzájomnej lojality práve Banquo? Nebol on tou hyenou, čo kráča v stopách leva a žerie korisť, ktorú sama neulovila? Vymenoval som ho za zástupcu veliteľa v garde a potom aj v Orgkrime. Poviem to tak, že za tých pár drobností, s ktorými mi pomohol, dostal bohato zaplatené.“

„O to istejší si môžeš byť jeho lojalitou, drahý.“

„Aj ja som si to myslel. No teraz vidím...“ Macbeth zvraštil čelo a naklonil sa k zrkadlu. Položil dlaň na sklo, akoby chcel skontrolovať, či za ním niečo nie je. „Ľúbil ma ako svojho syna, no tá láska sa zmenila na nenávisť, keď sa napil jedu závisti. Predbehol som ho v hierarchii a zrazu som bol jeho šéfom. Okrem počúvania mojich príkazov musel zniesť tiché, no intenzívne pohŕdanie od vlastnej krvi, od Fleancea, ktorý videl, ako jeho otec skláňa hlavu pred kukučím mláďaťom Macbethom. Dívala si sa niekedy do lojálneho pohľadu hnedých psích očí, keď zviera pred tebou vrtí chvostom a dúfa, že dostane nažrať? Ticho a nehybne vyčkáva, lebo tak ho vychovali. Usmeješ sa naňho, potľapkáš ho po hlave, nevidíš nenávisť skrytú v jeho poslušnosti. Nevidíš, že pri prvej príležitosti by ťa ten pes napadol, prehryzol by ti krk, nažral by sa z tvojej smrti a nechal ťa ležať spolovice zožratú v špinavej chodbe.“

„Láska, čo je to s tebou?“

„To sa mi snívalo.“

„Si paranoidný. Banquo je tvoj skutočný priateľ! Ak by ťa plánoval zradiť, stačilo by mu zájsť za Malcolmom a povedať mu o tvojich úkladoch.“

„Nie, on vie, že mu prospeje, ak zahrá vyššiu hru. Najprv zabije mňa, nebezpečného vraha, potom privedie Malcolma späť na pozíciu policajného prezidenta. Aký hrdinský čin! Ako odmeniť takého muža a jeho rodinu?“

„Naozaj tomu veríš?“

„Nie,“ odsekol Macbeth. Stál už celkom pri zrkadle, nosom sa dotýkal skla, ktoré sa ihneď zarosilo. „Ja tomu neverím, ja to viem! Veď vidím! Vidím ich dvoch. Banqua a Fleancea. Musím ich predbehnúť, ale ako?“ Prudko sa na ňu pozrel. „Ako? Ty si moja jediná opora, musíš mi pomôcť. Musíš pomôcť nám!“

Lady si skrížila ruky na hrudi. Hoci Macbethove úvahy zneli zmätene, sálala z nich aj istá logika. Môže mať pravdu. A ak ju aj nemá, Banquo je spolupáchateľ, potenciálny svedok a tlčhuba. Čím bude takých ľudí menej, tým lepšie. A na čo im vlastne Banquo a Fleance sú? Na nič. Vzdychla si. Ako hovorieval Jack: ak máš v blackjacku menej než dvanásť, vypýtaj si ešte kartu. Nemáš čo stratiť.

„Pozvi ich dnes večer k nám,“ navrhla. „Aspoň ich budeme mať pod kontrolou.“

„Takže sa to stane tu?“

„Nie, nie, už sme mali v Invernesse dosť vrážd, ďalšia by zamerala podozrenie proti nám a odplašila by nám zákazníkov. Musí sa to stať cestou.“

Macbeth prikývol. „Požiadam ich, aby prišli autom. Sľúbil som pár ľuďom, že ich odvezieme domov. Viem, kadiaľ pôjdu, a keď im poviem, aby prišli načas, budeme na minútu presne vedieť, kde sa budú kedy nachádzať. Vieš čo, žena stvorená z mojich snov?“

Áno, povedala si v duchu, kým ju objímal, no aj tak ho to nechala vysloviť:

„Ľúbim ťa nadovšetko na zemi aj na nebi.“

* * *

Duff našiel mladíka sedieť na pätníku pri vstupe do prístavu. Na chvíľu prestalo pršať a cez biele mračná na oblohe k nim prenikalo viac svetla než zvyčajne. Nad fjordom sa už zoskupovali nové šíky modrosivých mračien, pripravené cválať k nim so severozápadným vetrom – tomu jedinému mohol človek v tomto meste veriť.

„Volám sa Duff. To ty si mi volal kvôli Malcolmovi?“

„Super jazva,“ utrúsil chlapec a napravil si pásku cez oko. „Tvrdili mi, že už nie ste šéfom drogového.“

„Mne tvrdili, že to ponáhľa.“

„Vždy to ponáhľa, pán drogový šéf.“

„To sa mi hodí. Tak von s tým.“

„Von s prachmi, čo vy na to?“

„Ach, preto to ponáhľa! Kedy si musíš dať ďalšiu dávku?“

„O pár hodín. A keďže ide o taký dôležitý prípad, že sa sem unúval sám riaditeľ, povedal by som, že nezaplatíte len ďalšiu, ale rovno desať ďalších dávok.“

„Alebo počkám polhodinu a s radosťou prijmeš aj polovicu. Ďalších tridsať minút, polovicu polovice...“

„Nebudem vám to vyvracať, pán drogový šéf, no otázne je, kto z nás má menej času. Ráno som si čítal o Malcolmovi v novinách a spoznal som ho na fotografii. Utopil sa, čo? Zástupca policajného prezidenta, pekná sračka, to sú mi ale veci.“

„Chlapče, vyklop, čo vieš, a zaplatím ti primerane.“

Jednooký sa potichu zasmial. „Sorry, pán drogový šéf, no odnaučil som sa dôverovať fízlom. Dám vám len dávku na ochutnanie. Preberiem sa z tripu, sedím medzi tamtými kontajnermi, kde si chudák môže šľahnúť a lietať bez toho, aby ho okradli, chápete? Nikto ma nevidí, no ja vidím jeho, Malcolma, vzadu za kanálom. Takže čo? Prvá dávka je zdarma, druhá stojí majland. To ste už asi počuli?“ Chlapec sa zasmial.

„Neviem, či si ma namotal,“ odsekol Duff. „Vieme, že Malcolm tu bol, našli sme jeho auto.“

„No nevedeli ste, že tu nebol sám. Ani s kým tu bol.“

Draho získaná skúsenosť naučila Duffa, že narkoman klame častejšie, než hovorí pravdu, najmä ak si tým môže financovať ďalšiu dávku. No narkoman zväčša uprednostňuje jednoduchšie a rýchlejšie riešenia než zavolať na policajnú centrálu, predvolať si jedného zo šéfov a následne čakať hodinu v daždi bez garancie vyplatenia odmeny.

„A ty to vieš?“ spýtal sa Duff. „Vieš, kto to bol?“

„Už som ho v minulosti videl, takže áno.“

Duff vytiahol peňaženku. Vybral, prepočítal a podal chlapcovi bankovky.

„Najprv som chcel zavolať priamo Macbethovi,“ vysvetlil mu chlapec, keď si skontroloval odmenu. „Potom mi však napadlo, že možno tomu odmietne uveriť, ak mu poviem, kto to bol.“

„Prečo?“

„Malcolm sa rozprával s Macbethovou pravou rukou,“ pokračoval chlapec. „S tým bielovlasým starcom.“

Duff zahvízdal. „S Banquom?“

„Neviem, ako sa volá, no videl som ich raz spolu v staničnej budove.“

„A o čom sa Banquo s Malcolmom zhovárali?“

„Boli príliš ďaleko, aby som ich počul.“

„Ako, hm... ako to vyzeralo? Smiali sa? Kričali po sebe?“

„Neviem, dážď bubnoval na kontajnery, stáli ku mne zväčša chrbtom. Možno sa hádali, starec akoby chvíľu mával búchačkou, potom sa však upokojili, nasadli do Volva PV a odišli. Šoféroval starec.“

Duff sa poškrabal za uchom. Spolupracuje Banquo s Malcolmom?

„Dali ste mi priveľa,“ uškrnul sa chlapec a vrátil mu bankovku. Duff sa naňho pozrel. Narkoman, ktorý vracia výdavok? Vzal si ju. „Nepovedal si mi to len kvôli prachom na drogy, však?“

„Čo?“

„Spomínal si, že si čítal noviny a pochopil si, že ide o veľkú vec. A máš pravdu. O takú veľkú vec, že keby si túto informáciu zavolal nejakému novinárovi, dostal by si desaťkrát viac než od policajta. Tak buď ťa poslal Hekate, aby si šíril dezinformácie, alebo ťa ženie niečo iné.“

„Choďte do riti.“

Duff ho schmatol za golier a nadvihol z pätníka. Chlapec nevážil takmer nič.

„Teraz ma počúvaj,“ zasyčal Duff a snažil sa nedýchať jeho zhnitý dych. „Môžem ťa dostať za mreže, kde ťa budeme sledovať, keď na teba príde absťák a uvedomíš si, že ťa čakajú dva dni putovania cez púšť. Alebo ma hneď teraz presvedčíš, prečo si ma oslovil. Máš päť sekúnd, aby si začal. Štyri...“

Chlapec sa meravo díval na Duffa.

„Tri...“

„Ty hnusný fízel, ty si mi, kurva...“

„Dva...“

„Oko.“

„Jeden...“

„Veď hovorím, že oko!“

„Čo s ním?“

„Chcem vám len pomôcť dostať chlapa, ktorý ma pripravil o oko.“

„Kto?“

Chlapec odvrkol. „Ten, ktorý vás furt oblbuje. Nepochopili ste, že to celé zorganizoval? Ako jediný v celom meste je schopný zabiť policajného prezidenta a uniknúť. Neviditeľná ruka.“

„Hekate?“

14. kapitola

Macbeth šoféroval po špinavej ceste medzi starými budovami tovární.

Pre nízke a pondelkovo sivé mračná nevidel, z ktorých komínov sa dymí, no niektoré z brán boli zviazané reťazou s tabuľkou ZATVORENÉ. Reťaze na bránach viseli ako ironické stužky.

Tlačová konferencia prebehla bezbolestne. Bezbolestne, lebo bol príliš pod vplyvom, aby cítil čokoľvek. Sústredil sa na to, aby sedel uvoľnene v kresle s rukami skríženými na hrudi, a nechal Lennoxa a Caithnessovú odpovedať na otázky. S výnimkou tých, ktoré boli adresované priamo jemu a na ktoré odpovedal formulkou K tomu sa ešte nemôžeme vyjadrovať s výrazom, akoby disponoval takým množstvom informácií, že má situáciu plne pod kontrolou. Pokoj a istota. Veril, že vyvoláva v prítomných pocit istoty. Dočasný policajný prezident sa nenechá ovplyvniť hystériou naokolo a odpovedá na výkriky novinárov Verejnosť má právo vedieť s ľahko unaveným, nadradeným úsmevom.

No dobre, Kite, reportér s hrdelným er následne vo svojom vstupe bezprostredne po tlačovke informoval poslucháčov, že dočasný policajný prezident veľa zíval, pôsobil ľahostajne a pričasto sa díval na hodinky. No do riti s Kiteom. Na hliadkach pokladali policajného prezidenta za dostatočne angažovaného, keď prevelil autá z okrsku Dva-západ do okrsku Jeden-východ. Vysvetlil im, že je načase, aby hliadky strážili aj štvrte, kde bývajú normálni ľudia, vyšlú tým dôležitý signál, že polícia už nekladie dôraz len na tie časti mesta, kde sídlia peniaze a moc. A ak Kitea nahneval, Banqua zasa potešil, keď ho pozval na večeru s informáciou, aby vzal aj Fleancea.

„Bude fajn, ak sa chlapec začne stretávať so skutočnými borcami,“ vysvetlil mu Macbeth. „A pouvažuj, čo by si si želal. Chceš prevziať gardu, ujať sa Orgkrimu alebo sa stať zástupcom policajného prezidenta?“

„Ja?“

„Banquo, upokoj sa. Len nad tým porozmýšľaj, dobre?“

A Banquo zavrtel hlavou. Skromný ako vždy. Akoby v mozgu neskrýval jedinú zlú myšlienku. Minimálne ho netrápi zlé svedomie. Nuž, dnes zradca narazí na svojho stvoriteľa a ničiteľa.

V bráne klubovne Norse Riders nestál nikto. Asi už na to nemajú ľudí.

Macbeth vystúpil z auta a vošiel do klubovne. Zastal vo dverách a obzeral sa okolo seba. Pripadalo mu, že prešla večnosť, odkedy tu stál po Duffovom boku a skúmal túto istú miestnosť. Zmizol dlhý stôl a pri bare postávali traja chlapi s ovisnutým bruchom v kožených bundách gangu a dve ženy s pevným poprsím. Jedna držala bábätko, ktoré sa vrtelo pod svalnatým materským ramenom s tetovaním SEAN.

„Colin, nie je to...?“ zašepkala.

„Je,“ odvetil holohlavý chlap s mrožími fúzmi. „To on ti vzal Seana.“

Macbeth si pamätal to meno z policajnej správy. Zvláštne, ako ľahko zabúda mená ľudí, ktorých stretne, no nikdy nie tie, čo si prečíta v policajných správach. Sean. Strážnik pri bráne, Macbeth mu vrazil do ramena dýku, použili ho ako rukojemníka, ešte sedí vo väzbe.

Muži sa rozzúrene dívali na Macbetha. Nadýchol sa. V tichu počul, ako mu pod opätkami vŕzgajú parkety, keď kráčal k baru. Obrátil sa ku koženej bunde za barom, a keď otváral ústa, uvedomil si, že si nemal dať pred odchodom tú poslednú lajnu. Brygg ho vedie k tomu, aby zbytočne riskoval. A túto predtuchu mu potvrdili jeho vlastné slová: „Málo ľudí, kde sú všetci? Ach, jasné, veď v base. Alebo v márnici. Dám si Glendoran, ďakujem.“

Macbeth sledoval barmanov neistý pohľad, vedel, že útok príde zľava a má ešte kopu času. Vždy bol v pohotovosti, no pod účinkom bryggu reagoval rýchlo ako blesk. Mohol zívať, škriabať sa na chrbte a pozerať sa na hodinky s neuveriteľne pomalou sekundovou ručičkou, keď sa už proti nemu pohla ruka nepriateľa. A stihol zareagovať. Vedel, že uspeje aj proti Colinovi s mrožími fúzmi. Zaklonil sa a päsť, ktorá mierila na jeho čerstvo vystrihaný spánok, švihla vzduchom naprázdno. Zahnal sa lakťom, takmer necítil úder, počul len výdych, lámanie chrupavky, zapotácanie a pád barových stoličiek.

„S ľadom,“ dodal Macbeth.

Potom sa pozrel na muža po svojom boku akurát včas, aby zbadal, ako zatína pravú päsť a pripravuje sa udrieť. Keď úder prišiel, Macbeth zdvihol ruku a narazil do Colinovej päste na pol ceste. No namiesto očakávaného lámania kostí, oceľ hladko vnikla do mäsa. Potom nasledoval dlhý výkrik, keď dýka vkĺzla Colinovi do zaťatej päste a do predlaktia. Macbeth ju rýchlo vytiahol.

„... a trochu sódy.“

Muž s mrožími fúzmi klesol na kolená.

„A to je, kurva, čo?“ ozval sa hlas.

Prichádzal z bočných dverí. Muž v nich mal veľkú bradu a koženú bundu s tromi výložkami na každom ramene. A v ruke spílenú brokovnicu.

„Toto je objednávka,“ odsekol Macbeth a obrátil sa k barmanovi, ktorý sa ešte nepohol z miesta.

„Čoho?“ spýtal sa chlap a podišiel bližšie.

„Whisky, okrem iného.“

„Okrem čoho iného?“

„Ty si Seržant. Keď tu Sweno nie je, riadiš tento krám, však? Apropo, kam sa ukryl teraz?“

„Povedz, čo ťa sem dotiahlo, a ťahaj dakam, fízel.“

„Tento podnik nie je zlý, ale obsluha by mohla byť o čosi priateľskejšia a rýchlejšia. Čo keby sme to prebrali v pokoji medzi štyrmi očami v miestnosti vzadu, Seržant?“

Muž sa chvíľu díval na Macbetha. Potom sklopil hlaveň brokovnice. „Viac škody tu už aj tak nenarobíš.“

„Viem. A garantujem ti, že Swenovi sa bude moja objednávka páčiť.“

Seržantova malá kancelária – lebo tam vzal Macbetha – mala na stenách plagáty motoriek a na poličkách celý sklad náhradných dielov. Ale zároveň aj písací stôl, telefón a priečinky na dokumenty. A kreslo pre návštevy.

„Nerob si zbytočné pohodlie, fízel.“

„Prišiel som si objednať popravu.“

Ak tým Seržanta šokoval, ten to nedal najavo. „Si na zlej adrese, už pre fízlov nerobíme.“

„Takže sú tie fámy pravdivé? Naozaj ste občas popravovali pre Kennethových ľudí?“

„Ak je to všetko...“

„Akurát že teraz nejde o popravu konkurenta,“ prerušil ho Macbeth a predklonil sa. „Ide mi o dvoch fízlov. A zaplatím okamžitým prepustením tvojich Norse Riders z väzby a stiahnutím žaloby.“

Seržant zdvihol obočie. „Ako si to mám predstaviť?“

„Procedurálna chyba. Zničenie dôkazov. Také chyby sa predsa stávajú. A keď policajný prezident vyhlási, že prípad je ukončený, tak to platí.“

Seržant si skrížil ruky na hrudi. „Pokračuj.“

„Prvého popravíte chlapa, ktorý môže za to, že tovar, z ktorého ste mali žiť, skončil vo fjorde. Inšpektora Banqua.“

Macbeth sledoval, ako Seržant pomaly prikývol. „Druhý je fízelský výrastok, ktorý s ním bude sedieť v aute.“

„A prečo ich máme popraviť?“

„Je to dôležité?“

„Nepýtal by som sa, keby nešlo o policajtov, lebo to vyvolá pekelný rozruch.“

„Pri týchto dvoch to nehrozí. Disponujeme informáciou, že inšpektor Banquo spolupracuje s Hekatem, len to nevieme dokázať, a tak sa ho musíme zbaviť inak. Tento spôsob sme vyhodnotili ako najlepší.“

Seržant opäť prikývol. Macbeth počítal s tým, že porozumie jeho logike.

„A ako viem, že dodržíš svoju časť dohody?“

„Nuž,“ Macbeth prižmúril oči na dievča v kalendári nad Seržantovou hlavou. „V bare máš päť svedkov, ktorí ti potvrdia, že policajný prezident Macbeth sem de facto osobne prišiel objednať si službu. Zrejme si nemyslíš, že mám chuť dať vám dôvod, aby ste to zverejnili, však?“

Seržant sa zaklonil, operadlom sa dotkol steny. Hmkajúc študoval Macbethovu tvár, párkrát si pošúchal bradu. „A kde a kedy by k prípadnej poprave malo prísť?“

„Dnes večer. Poznáš Kopček obesencov v okrsku Dva-západ?“

„Obesili tam môjho praprapradeda.“

„Na hlavnej ceste priamo nad úzkymi uličkami, kam chodia nakupovať boháči, je veľká križovatka.“

„Viem, ktorú myslíš.“

„Pôjdu v čiernom Volve PV, na križovatku dorazia niekedy medzi pol siedmou a o desať sedem. Zrejme presne o trištvrte, Banquo je pedantný muž.“

„Hm. V tej štvrti sa neustále pohybuje množstvo hliadok.“

Macbeth sa usmial. „Dnes večer nie.“

„Naozaj? Premyslím si to a ozvem sa ti pred štvrtou.“

Macbeth sa zasmial. „Sweno si to premyslí. Fajn. Vezmi si pero, nadiktujem ti telefónne číslo a ešpézetku toho Volva. A ešte jedna vec.“

„Čo?“

„Chcem ich hlavy.“

„Čie?“

„Tých dvoch fízlov. Chcem ich hlavy. Prinesiete mi ich pred dom.“

Seržant civel na Macbetha, akoby zošalel.

„Zákazník si pýta účtenku,“ mykol plecom Macbeth. „Naposledy som si ju nevypýtal a to bola chyba. Nedostal som objednaný tovar.“

Duff dospel k rozhodnutiu až neskoro popoludní. Trápil si mozog celé hodiny, myšlienky sa mu vliekli, cesta sa vetvila do množstva možných alternatív, rovnako ako reálna cesta pred ním. Ešte sa im nepodarilo opraviť zábradlie na Kennethovom moste, a tak premávku na východ presmerovali na starý most. Zápcha sa ťahala až k druhému okrsku, kde sa Duffovo auto presúvalo slimačím tempom od semafora k semaforu, akoby si všetci šoféri kládli tú istú otázku: doprava, doľava, rovno, čo bude najrýchlejšie?

Duff si kládol iné otázky:

Má ísť za Macbethom a kolegami s informáciou z prístavu?

Má to ignorovať? Lebo čo ak jednooký chalan nehovoril pravdu alebo sa Banquovi podarí vyvrátiť obvinenia? Aké vyvodia konzekvencie voči Duffovi, ak v tejto chaotickej situácii krivo obviní Banqua, ktorý naraz s Macbethom získal toľkú moc? Duff môže, samozrejme, len pretlmočiť informácie tak, ako ich dostal, a nechať na Lennoxa a Macbetha, aby ich posúdili, no tým sa zároveň vzdá mimoriadne potrebného osobného úspechu, keď na vlastnú päsť zatkne a odhalí Banqua.

Na druhej strane po sólovej akcii v nákladnom prístave si nemôže dovoliť ďalšie fiasko. Už ho stálo pozíciu v Orgkrime, ďalšie by ho mohlo pripraviť aj o túto prácu.

Nová križovatka: Orgkrim je opäť v hre, ak sa Macbeth naozaj stane policajným prezidentom. Ak sa Duff teraz chytí príležitosti, zariskuje a uspeje, Orgkrim môže patriť jemu.

Zvažoval, či sa neporadí s Caithnessovou, no tým by vypustil mačku z vreca, nemohol by sa tváriť, že o ničom nevedel, a musel by konať. Riskovať.

Napokon si vybral cestu, kde veľa neriskoval, no ak to dopadne podľa jeho predstáv, zožne aj tak veľkú časť slávy.

Odbočil na malý železničný most a na dvor pred skromnou murovanou budovou. Krátka cesta od policajnej centrály k Banquovi mu trvala trištvrte hodiny.

„Duff,“ prekvapil sa Banquo, keď otvoril len pár sekúnd po Duffovom zazvonení. „Čo sa deje?“

„Zdá sa, že skutočná párty,“ odvetil Duff.

„Veru, a preto sa nevieme rozhodnúť, či si mám zobrať aj toto.“ Banquo mu ukázal puzdro so služobnou pištoľou.

„Nechaj ju tu, bude ti len nepekne nadúvať oblek. No ten uzol na kravate je hrozný.“

„Naozaj?“ Banquo si pritisol bradu k bielemu golieru v márnom úsilí skontrolovať si kravatu. „Vydržal mi päťdesiat rokov, odkedy ma konfirmovali.“

„To je uzol chudobného, Banquo. Poď, ukážem ti lepší...“

Banquo odmietol Duffovu pomoc, rýchlo si zakryl uzol.

„Ja som chudobný, Duff. A predpokladám, že si sem prišiel pýtať pomoc, nie pomáhať.“

„Máš pravdu, Banquo. Môžem ísť ďalej?“

„Rád by som ťa k tomu aj pozval na kávu, no žiaľ, práve odchádzame.“ Banquo odložil pištoľ na poličku pri dverách a zakričal ku schodom. „Fleance!“

„Idem!“ ozvalo sa z domu.

„Počkáme ho vonku,“ rozhodol Banquo a pozapínal si kabát.

Postavili sa pod zastrešené priedomie. Dážď zurčal z odkvapových rúr, Banquo ponúkol Duffa cigaretou, a keď ten odmietol, zapálil si.

„Dnes som zašiel do prístavu,“ nadýchol sa Duff. „Stretol som tam chlapca, jeden z našich mladých narkomanov sa chcel so mnou rozprávať. Má len jedno oko. Prezradil mi, ako prišiel o to druhé.“

„No a?“

„Šalel od túžby po dávke, no nemal prachy. Sliedil pri stanici, keď tam našiel starca, skúsil žobrať uňho. Starec mal paličku so zlatým kovaním.“

„Hekate?“

„Starec vytiahol vrecko, zamával ním chlapcovi pred očami a prezradil mu, že ide o prvotriedny brygg priamo z kotla. A chlapec ho získa, ak urobí preňho dve veci. Zdôverí sa mu, o ktorý svoj zmysel má najväčší strach. A keď chlapec odpovedal, že o zrak, starec si od neho vypýtal jedno oko.“

„Bol to Hekate.“

„Chlapec chcel vedieť, načo mu bude jeho oko. Hekate mu vysvetlil, že má všetko, a tak mu zostáva len želať si to, čo je najcennejšie pre kupca, nie preňho. Chlapec predsa príde len o jedno oko. A vzhľadom na to, o koľko mu stúpne hodnota druhého oka, strata a zisk sa takmer vyrovnajú.“

„Takým počtom nerozumiem.“

„Možno nie, no niektorí ľudia áno. Túžia po samotnej moci viac než po tom, čo im moc môže ponúknuť. Radšej chcú bezcenný strom než jedlé ovocie, ktoré na ňom rastie. Len aby naň mohli ukázať a konštatovať: je môj. A potom ho sťať.“

Banquo vyfúkol dym. „Čo si vybral chlapec?“

„Nejaká ženská, ktorá tam bola so starcom, mu pomohla vylúpnuť oko. A keď si potom strelil dávku, zmizla všetka bolesť, vyhladili sa mu všetky jazvy, zmazali všetky zlé spomienky. Chlapec mi povedal, že to bolo také fantastické, že dodnes neľutuje. A naďalej túži po tom perfektnom tripe.“

„A čo hľadal dnes?“

„To isté. A ešte chlapa, ktorý mu vzal oko len preto, že mohol.“

„Môže sa zaradiť do šíku lovcov Hekateho.“

„Asi sa rozhodol pomôcť nám, aby sme ho chytili.“

„A ako nám môže pomôcť úbohý otrok bryggu?“

„Takzvaný samovražedný list sa pokúša zvaliť vinu na Norse Riders. No podľa chlapca všetko zorganizoval Hekate. List aj Duncanovu vraždu. A spolupracuje s Malcolmom. A možno aj s ďalšími kolegami v radoch polície.“

„To je dnes populárna teória.“ Banquo si oklepal popol z cigarety a pozrel sa na hodinky. „Dostal za ňu zaplatené?“

„Nie,“ odsekol Duff. „Zaplatil som mu, až keď mi prezradil, že videl Malcolma v prístave krátko predtým, než zmizol. A že bol s tebou.“

Cigareta sa zastavila na ceste k Banquovým ústam. Zasmial sa.

„So mnou? To asi nie.“

„Opísal teba aj tvoje auto.“

„Nebol som tam ani ja, ani moje auto. A nechce sa mi veriť, že si míňal štátne peniaze na takéto tvrdenia. Tak kto z vás blufuje, ten feťák, alebo ty?“

Zavial studený vietor a Duffa striaslo. „Chlapec tvrdí, že videl Malcolma a staršieho muža, ktorého už stretol v spoločnosti Macbetha. Volvo PV. A pištoľ. Ty by si za takú informáciu nezaplatil, Banquo?“

„Len keby som bol zúfalý.“ Banquo zahasil cigaretu o kované zábradlie. „A ani vtedy nie, ak by to malo ublížiť kolegovi.“

„Veru, lebo pre teba je lojalita veľmi dôležitá, však?“

„Policajný zbor by bez lojality neprežil.“

„Kam až siaha tvoja lojalita k zboru?“

„Duff, ja som jednoduchý chlap. Neviem, o čom hovoríš.“

„Ak to myslíš s lojalitou vážne, musíš nám dať Malcolma. V mene zboru.“ Duff kývol k sivej polievke z dažďa a hmly. „V mene mesta. Kde v Capitole sa ukrýva Duncanov vrah?“

Banquo sfúkol popol z ohorku a strčil si ho do vrecka.

„Neviem nič o Malcolmovi. Kde si, Fleance? Ospravedlň ma, inšpektor, no ponáhľame sa na večeru.“

Duff vybehol za Banquom, ktorý zostúpil po troch schodíkoch do dažďa. „Banquo, rozprávaj sa so mnou! Vidím, ako ťa ťaží pocit viny a zlé svedomie. Nie si zlý ani zákerný človek, niekto vyššie v hierarchii ťa vlákal do pokušenia, veril si jeho úsudku a následne ťa zradil. Banquo, musíme ho chytiť!“

„Fleance!“ Banquo už odomykal auto pred domom.

„Banquo, chceš naozaj ďalej rozvíjať túto špirálu chaosu a anarchie? Naši predkovia stavali železnice a školy. My staviame nevestince a kasína.“

Banquo si sadol za volant a dvakrát zatrúbil. Dvere sa otvorili a na schody vyšiel Fleance v obleku. Pokúšal sa otvoriť dáždnik.

Duff sledoval, ako Banquo spustil okienko. Zrejme ho chcel odrosiť. Rýchlo mu doň strčil prsty a pokúšal sa ho stiahnuť nadol, kričiac do úzkej štrbiny. „Počúvaj, Banquo. Ak to urobíš, ak sa priznáš, nemám ti veľmi ako pomôcť, to vieš. No sľubujem, že Fleanceovi sa nič nestane. Jeho vyhliadky do budúcnosti nebudú vyhliadky syna zradcu, ale syna človeka, ktorý sa obetoval pre mesto. Máš moje slovo.“

„Dobrý večer, vy ste inšpektor Duff, však?“

Duff sa vystrel. „Dobrý večer, Fleance. Ja som to. Príjemný večer ti želám.“

„Ďakujem!“

Duff počkal, kým Fleance nenastúpi a Banquo nenaštartuje. Potom vykročil k svojmu autu.

„Duff!“

Zvrtol sa.

Banquo otvoril dvere. „Nie je to, ako si myslíš,“ zakričal naňho.

„Nie je?“

„Nie. Počkaj ma o polnoci pri Berthe.“

Duff prikývol.

Volvo sa pohlo a otec so synom zmizli v hmle.

15. kapitola

Lady vyšla po posledných priečkach kovového rebríka, ktorý viedol na plochú strechu kasína Inverness. Otvorila poklop a vystúpila do tmy. Počula len šepotavý dážď. Akoby všetko a všetci mali tajomstvá. Už sa chystala vrátiť dnu, keď blesk osvietil strechu a zbadala ho. Stál na kraji strechy a díval sa do Ulice striedmosti za Invernessom. Kým nepresvedčila vedenie mesta, aby urobilo poriadok, kurvy tam šliapali v sporo osvetlenej ulici a nielenže ponúkali, ony aj vykonávali svoje služby priamo tam, v bránach, v autách alebo pri stenách domov. Kým tu sídlilo riaditeľstvo železníc, riaditeľ vraj nechal zamurovať všetky okná do ulice, aby sa úradníci sústreďovali na prácu a nie na nemravnosti vonku.

Otvorila dáždnik a podišla k Macbethovi.

„Drahý, si celý premočený. Hľadala som ťa, o chvíľu prídu hostia.“ Zadívala sa na hladké čierne steny bez okien, ktoré chránili budovu od ulice ako múry pevnosti. Poznala každý meter tej ulice. A bolo rozumné nechať tie okná zamurované.

„Čo tam vidíš?“

„Priepasť. Hrôzu.“

„Uf, drahý. Nebuď taký trúchlivý.“

„Nemám byť?“

„Aká by bola pointa našich víťazstiev, keby nám nepriniesli na pery úsmev?“

„Vyhrali sme len pár bitiek, vojna sa ešte ani nezačala. A už teraz ma spaľuje hrôza, ktorej pôvod nepoznám. Vyšli radšej proti mne celý motorkársky gang než toho červa, ktorého sme zranili, no nezabili.“

„Zastav, drahý. Nikto nás nedostane.“

„Duncan. To jeho tam vidím. A závidím mu. Je mŕtvy, daroval som mu odpočinok. A on ma obdarúva len nepokojom a nočnými morami.“

„Brygg, však? To brygg vyvoláva v človeku nočné mory.“

„Láska...“

„Pamätáš si, čo si povedal o Collumovi? Že z bryggu ľudia šalejú. Musíš s tým prestať, inak hrozí, že prídeme o všetko, čo sme získali! Počuješ? Už ani zrnko toho pekelného bryggu!“

„Ja si tie nočné mory nenamýšľam. Volal mi Seržant. Uzatvorili sme obchod. Alebo si už zabudla na zločin, ktorý sme naplánovali na dnešný večer? Vytisla si z mysle, že popravíme môjho jediného otca a najlepšieho priateľa?“

„Neviem, o čom hovoríš, a ani ty to nevieš. Čo sa stalo, stalo sa, nie je dôvod lámať si nad tým hlavu. A brygg ti neposkytne ani útechu, ani odvahu, vyžiada si za odplatu tvoju dušu. Takže už viac nie! A teraz si uviaž kravatu, drahý. A úsmev na tvár.“ Vzala ho za ruku. „Poď, zrazíme ich naším šarmom na kolená.“

Caithnessová sedela v kresle s pohárom červeného vína a počúvala bubnovanie dažďa o podkrovné okno a Kiteov hlas v rádiu. Vysvetľoval, prečo je problémom, keď má zastupujúci policajný prezident v rukách väčšiu moc než demokraticky zvolený starosta. Za všetko môže Kennethovo ohýbanie zákonov a nariadení. Páčilo sa jej jeho hrdelné er aj pokojný hlas. Páčilo sa jej aj to, že sa nebál ohurovať svojimi vedomosťami a inteligenciou. No najviac jej imponovalo, že vždy bol proti. Proti Kennethovi, proti Tourtellovi, dokonca aj proti Duncanovi, ktorý bol sám proti.

Musí žiť život samotára. A kto je rád sám, ak nemusí?

Občas zvažovala, či nepošle do rozhlasu anonymný list, v ktorom vyjadrí radosť z pocitu istoty, čo sála z principiálnych ľudí ako on, ktorí na seba neváhajú prevziať úlohu nebojácneho strážneho psa. Apropo, strážny pes. Neozval sa už po druhý raz ten zvuk odo dverí? Stíšila rádio. Načúvala. Zasa. Prikradla sa k dverám a priložila k nim ucho. Známy vrzgot. Otvorila.

„Duff. Čo tu robíš?“

„Ja... hm, len tu tak stojím. A premýšľam.“ Ruky skrýval vo vreckách kabáta a hojdal sa v priveľkých topánkach s vŕzgajúcimi podošvami.

„Prečo si nezazvonil?“

„Zvonil som,“ odvetil Duff. „Ja... asi nefunguje zvonček.“

Otvorila dvere dokorán, nevchádzal.

„Prečo sa tváriš tak smutne, Duff?“

„Tvárim sa smutne?“

„Prepáč, veď chápem, že nemáme veľa dôvodov na radosť. No ideš ďalej, alebo zasa pôjdeš?“

Zažmurkal. „Môžem tu zostať do polnoci?“

„Samozrejme, ale poď už dnu, mrznem.“

Seržant položil ruky na riadidlá svojej Hondy CB450 Black Bomber. Kúpil si ju pred piatimi rokmi a za priaznivých podmienok na nej vytiahol až stošesťdesiat kilometrov za hodinu. Aj tak mu pripadala stará, odkedy sa na trhu zjavila nová super motorka Honda CB750. Pozrel sa na hodinky. O šestnásť minút sedem. Popoludňajšia špička sa skončila a tma sadala skoro. Všímal si každé auto, ktoré sa blížilo ku križovatke. Sweno im poslal posily aj z južného klubu, troch členov, takzvaných bratrancov. Sadli na motorky a o tri hodiny boli v meste. Teraz striehli v sedle motoriek pri čerpacej stanici na ceste, odkiaľ očakávali to auto. Sledovali modely a ešpézetky. Dole pri ceste, hneď za križovatkou, stál Colin v lezeckých topánkach na spojovacej skrinke na stožiari. Jediným rozptýlením z nudy im dosiaľ bola generálka akcie, keď Colin zastrčil a zvrtol skrutkovač. Zapískali brzdy, keď semafor zrazu a bez akéhokoľvek varovania preskočil na červenú a pár sekúnd nato späť na zelenú. Motory sa váhavo a opatrne vrátili do vyšších otáčok a autá sa nesmelo zakrádali cez križovatku. Seržant zablikal Colinovi diaľkovými svetlami na potvrdenie toho, že všetko funguje.

Seržant sa opäť pozrel na hodinky. Štvrť na sedem.

Sweno chvíľu váhal s rozhodnutím, no Seržant cítil, že je skôr opatrný, než že by pochyboval. A potvrdilo sa mu to, keď traja bratranci z juhu zastali pri bráne do klubovne, Chopper Harley-Davidson s vysokými riadidlami, Harley FL 1200 Electra Glide a sovietsky Ural so sajdkou a s opierkou pre samopal. Chlapík na Electre si doniesol meč, nie síce zakrivený ako Swenova šabľa, no mal by to zvládnuť.

O štrnásť minút sedem.

„Fleance…“

Čosi v otcovom hlase prinútilo Fleancea, aby sa naňho pozrel. Otec sa správal pokojne ako vždy, no keď sa dialo niečo zlé, mal tento ešte pokojnejší hlas. Ako keď prišiel z nemocnice k sedemročnému Fleanceovi po návšteve mamy a začal tým, že vyslovil Fleanceovo meno práve týmto nepekne pokojným tónom.

„Áno?“

„Dnes večer sa nám trochu zmenili plány.“ Otec sa preradil do druhého pruhu, zaradil sa za Ford Galaxie. „Aj na najbližšie dni.“

„Áno?“

„Pôjdeš do Capitolu. Ešte dnes.“

„Do Capitolu?“

„Niečo sa stalo. Chlapče môj, budeš sa veľa pýtať, no teraz sa nedočkáš odpovede. Vysadíš ma pred Invernessom a hneď vyrazíš. Zastav sa doma, vezmi si len to najnutnejšie a choď do Capitolu. Šoféruj primerane, nie prirýchlo, zajtra počas dňa si tam. Rozumel si?“

„Áno, ale...“

„Na nič sa ma nepýtaj. Niekoľko dní tam prespíš, možno pár týždňov. Ako vieš, tvoja mama zdedila malý byt, kde teraz nikto nebýva. Vyber si z priečinku zápisník.“

„Ten byt, ktorý volala potkania nora?“

„Niet divu, že sa nám ho nepodarilo predať. Teraz hovorím našťastie. Adresa je Garverigata 66 v šiestom okrsku. Hneď vedľa nočného klubu Dolphin. Tretie poschodie vpravo. Tam si v bezpečí. Máš zapísané?“

„Áno.“ Fleance vytrhol list a vrátil zápisník na miesto. „Potrebujem však kľúč. Teda, kto mi otvorí, keď je prázdny?“

„Nie je prázdny.“

„Máš tam nájomníkov?“

„Nevolám ho nájomník. Nechal som tam bývať chudáka bratranca Alfieho. Je starý a hluchý, možno ti neotvorí, keď zazvoníš, no nejako si poradíš.“

„Tato?“

„Áno?“

„Súvisí to nejako s Duffovou návštevou? Pôsobil veľmi... naliehavo.“

„Áno, ale už sa ma viac nepýtaj, Fleance. Budeš tam proste bývať, prečítaš si pár kníh do školy, ktoré si vezmeš so sebou, budeš sa nudiť, no netelefonuj, nepíš listy, nikomu ani necekni, kde si. Len urob, ako som ti povedal. A ja ti dám vedieť, keď bude bezpečné vrátiť sa.“

„A ty si v bezpečí?“

„Počul si, čo som povedal?“

Fleance prikývol.

Chvíľu šoférovali mlčky, len ošúchaná guma stieračov popiskovala na čelnom skle, akoby im chcela niečo povedať.

„Áno,“ ozval sa po chvíli Banquo. „Ja som v bezpečí. No never tomu, čo sa v najbližšom období dočítaš v novinách, zrejme to bude čistá lož. S Alfiem tam teraz býva ešte jeden chlap, asi spáva na matraci na zemi, ty si vezmi pohovku. Ak ju ešte nezožrali potkany.“

„Vtipné. Určite si v bezpečí?“

„Neboj sa o...“

„Červená!“

Banquo dupol na brzdu a zastavil takmer na nárazníku Galaxie, ktorej vodič očividne tiež zareagoval neskoro.

„Tu máš,“ podal Banquo synovi tučnú, ošúchanú peňaženku. „Vezmi si peniaze, istý čas s nimi vydržíš.“

Fleance vybral bankovky.

„Neskutočné, ako dlho svieti červená...“ mrmlal otec.

Fleance sa pozrel do bočného zrkadla. Už sa za nimi vytvoril dlhý rad. Po bokoch sa k nim blížili motorky.

„Zvláštne,“ zamyslel sa otec. Opäť ten príliš pokojný hlas.

„Zdá sa, že aj vedľajšia cesta má červenú. A tiež už dlhšie svieti.“

„Tato, blížia sa k nám motorky.“

Fleance sledoval, ako otec niekoľko sekúnd civie do spätného zrkadla. Potom dupol na plyn, zvrtol volant doprava a pustil spojku. Staré auto sa kĺzalo na mokrom, mastnom asfalte, no vyšlo z radu. Kolesá narazili na vysoký obrubník, a keď sa Volvo obtrelo o bok Galaxie a odtrhlo jej zrkadlo, obe autá zarevali, akoby ich to bolelo.

Na križovatke zahučali motory. Vedľajšej ceste naskočila zelená.

„Tato! Stoj...“

No otec nezastavil, naopak, dupol na plyn. Vyrazili do križovatky do zrážky s kamiónom zľava a s autobusom sprava. A počuli klaksóny z oboch strán v disharmonickom akorde, keď sa im podarilo prešmyknúť. Fleance civel do zrkadla, keď zrýchľovali z Kopčeka obesencov do centra a zlovestná hudba za nimi postupne tíchla. Videl, ako opäť naskočila zelená a motorky prešli cez križovatku.

Macbeth stál pevne oboma nohami na kamennej dlažbe pred vstupom do kasína Inverness, no aj tak mal pocit, že sa mu pod nimi kníše zem. Tmavý obézny chlap práve vystupoval z limuzíny. Strážnik v červenej uniforme Invernessu mu otvoril dvere a pridržal dáždnik, kým chlap váhal medzi možnosťou nechať sa vytiahnuť z auta alebo zachovať si hrdosť. Keď to s prskaním konečne zvládol, priskočila k nemu Lady.

„Náš... môj starosta!“ vydýchla a objala ho. Neľahká úloha, konštatoval Macbeth a zasmial sa v duchu idiotským smiechom sledujúc, ako štíhle ruky Lady stláčajú korytnačiu lebku a tukové vankúše na chrbte starostu Tourtella.

„Pri každom stretnutí vyzeráte lepšie a mužnejšie,“ štebotala.

„A vy, Lady, ste krajšia a menej úprimná. Macbeth...“

Macbeth mu stisol podávanú ruku, fascinovaný, ako sa mu sadlo na starostovej ruke prelieva pomedzi prsty.

„A ktože je tento mladík?“ spýtala sa Lady.

Hnedooký, dievčensky krásny chlapec s hladkou pokožkou ešte nemohol mať ani dvadsať. Vyskočil z druhých dverí limuzíny, neisto sa usmial na Tourtella, akoby potreboval pomôcť.

„Lady, to je môj syn,“ odvetil Tourtell.

„Nežartujte! Veď nemáte deti,“ usmiala sa Lady a oprášila starostovi golier.

„Môj nemanželský syn,“ opravil sa Tourtell, pohladkal chlapca po chrbte a uškrnul sa na Macbetha. „Len nedávno som sa o ňom dozvedel. No podobnosť nezapriem, čo poviete, Lady?“

„Ste lišiak, drahý Tourtell. Dáme mu aj meno?“

„Čo tak Kasi Tourtell junior?“ navrhol starosta, pohladkal si daliovské fúzy a hromovo sa zasmial, keď Lady zagúľala očami.

„Poďte sa občerstviť dovnútra,“ vyzvala ich. Zmizli vo dverách a ona sa postavila k Macbethovi.

„Že si tá perverzná sviňa vôbec trúfne!“ mračil sa Macbeth. „Doteraz som ho radil k ľuďom, ktorí si zaslúžia môj rešpekt.“

„Patrí k tým, ktorých rešpektujú, a to jediné sa počíta, drahý. Moc ti dáva slobodu robiť, čo chceš, bez toho, aby ťa ľudia prestali rešpektovať. Aspoňže sa konečne usmievaš.“

„Usmievam sa?“

„Ako pomätený klaun.“ Lady sa už rozžiarila na taxík, ktorý odbočil k vchodu. „Veľmi však ten úškrn nepreháňaj, drahý. Ide Janovic, realitný magnát z Capitolu.“

„Ďalšia hyena, ktorá sa chystá za bagateľ skúpiť pozemky pod našimi fabrikami?“

„Ide po kasínach. Pekne ho pozdrav a pri vhodnej príležitosti ho ubezpeč, že pouličná kriminalita v meste sa už znižuje.“

* * *

Fleance inštinktívne zvrieskol a uhol sa, keď sa s rinčaním rozsypalo zadné sklo.

„Koľko ich je?“ pokojne sa spýtal otec a prudko zvrtol volant doprava, do bočnej uličky s mačacími hlavami. Fleance sa obzrel. Hučanie motoriek sa zintenzívnilo, akoby za nimi ryčal zúrivý drak.

„Päť alebo šesť,“ skríkol. „Daj mi tvoju pištoľ.“

„Dnes večer sa rozhodla zostať doma,“ odvetil Banquo. „Drž sa.“

Skrútol volant, kolesá buchli o obrubník, Volvo vyskočilo a oškrelo roh jedného z drahých butikov, keď odbočili doľava do ešte užšej uličky. Fleance pochopil jeho taktiku, v týchto jednosmerných uličkách sa k nim motorky nedostanú zboku, aby s nimi urobili krátky proces. No neúprosne sa blížili. Jedna zahučala tesne za nimi. Fleance sa ešte nenaučil podľa zvuku rozoznávať všetky typy zbraní ako otec, no aj tak pochopil, že strieľajú z brokovnice. A to bolo napriek všetkému lepšie než...

Na karosériu sa zosypala spŕška.

... samopal.

Banquo opäť zvrtol volant, rozhodne, akoby presne vedel, kam chce ísť. Boli hlboko v nákupnej štvrti, no obchody už zatvorili a ulice v daždi osireli. Pozná azda cestu z labyrintu? Namiesto odpovede Banquo zvrtol volant doprava, popri tabuli, ktorá prinášala zlú správu.

„Tato! To je slepá ulička!“

Banquo však nereagoval.

„Tato!“

Naďalej nijaká reakcia, len ten sústredený pohľad vpred, ruky zvierajúce volant. Až v tej chvíli Fleance zbadal krv, ktorá otcovi vytekala z hlavy za golier, biely golier ju nasával ako pijak a postupne ružovel. A na mieste, kde krv vytekala z otcovej hlavy, niečo chýbalo. Fleance sa zadíval pred volant. Preto neodpovedá. Ucho. Prilepilo sa mu na palubnú dosku, malý, bledý kúsok kože, zhluk mäsa a krvi. A tam videl, doslova, koniec. Slepá ulička sa končila pri mohutne vyzerajúcom drevenom dome. Veľký, čiastočne osvetlený výklad na prízemí sa rýchlo blížil a tato sa netváril, že sa chystá brzdiť.

„Zapni si pás, Fleance.“

„Tato!“

„Hneď!“

Fleance schmatol pás, natiahol si ho cez hruď a stihol ho akurát zacvaknúť, keď predné kolesá narazili na obrubník a myklo ich dozadu. Nárazník vpálil do výkladu a Fleance mal pocit, že sa pred nimi otvára, letia cez oponu z bieleho skla do vnútra obchodu. Keď sa potom prekvapene rozhliadal okolo seba a vedel, že sa niečo stalo, že čiara príbehu sa prerušila, pochopil, že musel byť v bezvedomí. V ušiach mu šialene zvonilo. Tato sa opieral čelom o volant. Nehýbal sa.

„Tato!“

Fleance ním zatriasol.

„Tato!“

Nijaká reakcia. Čelné sklo zmizlo a na kapote sa čosi trblietalo. Fleance musel zažmurkať, aby uveril, že to je to, čo mu to pripomína. Prstene. Retiazky. Náramky. A pred ním na stene bolo zlatými písmenami napísané ZLATNÍCTVO JACOBS & SYNOVIA. Vpálili do nejakého odporného zlatníctva. A nezvonilo mu v hlave, bol to poplašný alarm. Začínal chápať. Poplašný alarm. Vo všetkých bankách, kasínach aj väčších zlatníctvach je napojený priamo na centrálu, ktorá ihneď odovzdáva správu všetkým hliadkam v okolí. Tato vedel, kam chce ísť.

Fleance sa pokúsil odopnúť si pás, ale nešlo to. Trhal ním, skoba nechcela vyskočiť zo zámky.

Seržant odpočítaval na motorke sekundy, nespúšťal zrak z auta, ktoré pred ním trčalo z obchodu. Alarm prehlušil všetko, no podľa výfukových plynov usúdil, že motor nezdochol.

„Na čo čakáme?“ spýtal sa chlap na Electre. Jeho dialekt mu trhal uši. „Poďme ich zlikvidovať.“

„Ešte chvíľu,“ odsekol Seržant a počítal. Dvadsaťjeden, dvadsaťdva.

„Ako dlho?“

„Kým nezískame istotu, že objednávateľ dodržal svoj sľub,“ odvetil Seržant. Dvadsaťpäť, dvadsaťšesť.

„Fíha! Už by som mal najradšej zakáľačku z krku a vypadol z tejto odpornej diery.“

„Počkaj!“ Seržant sa naňho pokojne díval. Chlap vyzerá ako dospelý. Dvaja dospelí. Plecia mal široké ako vráta do maštale a svaly všade, aj v ústach. Aj tak nosil zubný strojček ako chlapec. Už to zažil, vo väzení, kde väzňom, ktorí dvíhali činky, z anabolík narástli také veľké čeľuste, až im pokrivili zuby. Dvadsaťdeväť, tridsať. Tridsať sekúnd a stále žiadne sirény.

„Nech sa páči,“ kývol mu Seržant.

„Ďakujem krásne.“ Široký chlap spoza opaska vytiahol kolt s dlhou hlavňou a z pošvy vytasil meč, zoskočil z motorky a vykročil k autu. Čepeľou meča prebehol nonšalantne po múre a po stĺpe značky so zákazom parkovania. Seržant sa mu díval na chrbát koženej bundy. Pirátska vlajka s lebkou nad hákovým krížom. Nemá štýl. Vzdychol si.

„Colin, kry ho brokovnicou.“

Colin si obviazanou rukou pohladil mrožie fúzy, potom otvoril brokovnicu so zrezanou hlavňou a strčil do nej dva náboje.

Seržant zbadal v oknách na druhej strane cesty tváre, no naďalej nepočul sirény, len monotónny, prenikavý poplašný signál. Chlap vošiel do obchodu a pristúpil k dverám auta. Zastrčil si meč pod pazuchu, voľnou rukou otvoril dvere a namieril revolver na toho, kto tam sedel. Seržant podvedome zaťal zuby v očakávaní výstrelu.

Fleance sa zúfalo snažil vyslobodiť spod bezpečnostného pása, no prekliata skoba sa zasekla. Musí sa pokúsiť vyliezť. Pritiahol si kolená k brade, zvrtol sa na sedadle a zaprel sa nohami do dverí, aby preliezol k otcovi na sedadlo vodiča. V tej chvíli si všimol muža, ktorý vošiel do obchodu s mečom a revolverom. Už mu nemal ako utiecť, ani si nestihol uvedomiť, ako sa bojí.

Dvere auta sa otvorili, Fleance zbadal záblesk v zubnom strojčeku a revolver. Pochopil, že chlap stojí priďaleko, aby ho kopol, ako plánoval. A tak v čírom zúfalstve natiahol nohu k otvoreným dverám. Bežná topánka by sa nezmestila pod kľučku dverí, no dlhá, tenká špička Macbethových starých winklepickersov zapadla, kam mala. Stihol sa zadívať do čiernej večnosti ústia revolvera, keď prudko pritiahol nohu. Dvere zasiahli zápästie a privreli ho. Revolver dopadol na dlážku.

Fleance počul nadávky, rýchlo zabuchol dvere rukou, druhou hľadal revolver.

Dvere sa znova prudko otvorili a stál pred ním chlap so zubným strojčekom. Zdvíhal nad hlavu meč. Fleance sa zúfalo snažil nahmatať pod sedadlom revolver. Kam, kurva, zmizol?

Chlap si očividne uvedomil, že dvere sú priúzke a nezaženie sa mečom, musí preto bodať. Pritiahol lakeť, namieril hrot na Fleancea a rozbehol sa. Fleance sa napriahol a zrazil sa s ním na polceste. Jeho vystreté nohy odrazili chlapa krížom cez obchod, napokon padol horeznačky a cestou rozbil sklenený pult.

„Colin,“ vzdychol si Seržant. „Bež ukončiť tú frašku.“

„Jasné, šéfe.“ Skôr než Colin zoskočil z motorky, skontroloval, či sa mu podarí stlačiť spúšť rukou, ktorú mu prebodol dýkou Macbeth.

Fleance sa prestal metať, pochopil, že je uväznený a nepodarí sa mu oslobodiť spod bezpečnostného pásu, kým nebude neskoro. A tak zostal nehybne ležať na sedadle a sledoval, ako chlap s mečom vstáva spod rozbitého pultu a oprašuje si z pliec črepy. Teraz si dal väčší pozor. Postavil sa mimo dosahu Fleanceových nôh. Skontroloval meč. Fleance pochopil, že mieri na miesto, kde mu jedným švihom najväčšmi ublíži bez toho, aby sa Fleance mohol brániť. Na jeho slabiny.

„Odporná, hnusná diera,“ zasyčal chlap, opľul čepeľ meča, potiahol ho kúsok vzad, prešiel pár krokov a vyceril zaťaté zuby. V tlmenom, teplom svetle sa mu zablýskal zubný strojček, akoby patril k inventáru obchodu. Fleance zdvihol revolver a stlačil spúšť. Ešte stihol zazrieť mužov prekvapený pohľad a malú čiernu dierku uprostred radu zubov. Potom muž klesol na zem.

Mäkké, diskrétne tóny klaviristu šteklili Macbetha v uchu.

„Drahí hostia, partneri, kolegovia a priatelia tohto domu,“ začal svoj príhovor a pohľadom si obzeral prítomných. „Hoci ešte neprišli všetci, v mene ženy, ktorú všetci poznáte a všetci sa jej obávate...“ tlmený, zdvorilý smiech k usmievajúcej sa Lady – „... by som vás rád privítal a pripil vám na zdravie skôr, než zasadneme k stolom.“

Colin sa zarazil, keď videl bratranca z juhu, ako padá na dlážku. Výstrel prehlušil alarm, videl, ako sa z dverí vynorila ruka s revolverom. Reagoval rýchlo. Strieľal. Sledoval, že zasiahol cieľ, bledá výplň dverí sa sfarbila na červeno, triešti sa okno, revolver padá na zem.

Vykročil k autu. Adrenalín mu zbystril zmysly, všetko vnímal. Ľahké chvenie výfuku, absenciu zátylku v rozbitom zadnom okne, zvuk, ktorý takmer zanikol v pípaní alarmu. Škripot prevodovky. Kurva...

Colin posledné metre prebehol. Na mieste spolujazdca sedel chlapec v obleku v čudne vykrivenej polohe. Mal zapnutý pás, krvavú ruku a ľavou nohou sa načahoval cez prevodovú páku k šoférovi, ktorý ležal nehybne s hlavou na volante. Colin zdvihol zbraň, keď motor zahučal a auto začalo cúvať. Otvorené dvere ho trafili do hrude, no stihol zdvihnúť ľavú ruku a zachytiť sa ich. Vyrazili z obchodu, Colin sa však nepúšťal. Ešte držal zbraň v boľavej pravačke, no ak chce strieľať do auta, musí ju dostať pod ľavú pazuchu.

Fleanceovi sa podarilo ľavou nohou dosiahnuť pedál, odsunul otcovu nohu a stlačil spojku, aby mohol zaradiť spiatočku. Potom pomaly uvoľňoval pätu zo spojky a špičkou topánky stláčal plyn. Otvorené dvere na strane spolujazdca trafili chlapa, ktorý sa však auta nepustil. Vyšli z obchodu a cúvali ulicou. Fleance nič nevidel, no aj tak šliapal na plyn v nádeji, že nenarazia do ničoho, čo by ich zastavilo.

Chlap vo dverách sa o niečo pokúšal. Fleance to pochopil, keď sa vo dverách zjavilo ústie zbrane. A chvíľu nato sa ozvalo buchnutie.

Fleance zažmurkal.

Chlap so zbraňou zmizol. S ním aj dvere spolujazdca.

Vyzrel ponad prístrojovú dosku a videl, ako sa chlap zvíja pri stĺpe s tabuľou zákaz parkovania.

A zbadal odbočku do vedľajšej ulice.

Dupol na brzdu, podarilo sa mu stlačiť spojku skôr, než motor zdochol. Pozrel sa do zrkadla. Štyria chlapi už zostupovali z motoriek a blížili sa k nemu. Motorky prehradili celú ulicu. Volvo sa cez ne neprederie. Fleance chytil prevodovú páku. Až teraz si všimol, že mu krváca ruka, pokúšal sa zaradiť rýchlosť, no nešlo to. Zo svojej pozície sa mu nedarilo stlačiť spojku na doraz. Do riti! Motor kašľal a skákal, každú chvíľu hrozilo, že zdochne. V zrkadle videl, že už vyťahujú pištole. Nie, samopaly. Je po všetkom. Tu sa to skončí. A napadla mu zvláštna myšlienka. Škoda, že sa mu nepodarí urobiť poslednú skúšku na práve, teraz, keď konečne pochopil logiku: rozdiel medzi zlým a nezákonným, medzi morálkou a zákonmi. Medzi mocou a zločinom.

Na hánkach ruky, ktorá držala prevodovku, zacítil teplo.

„Šoféruješ ty, alebo tvoj otec, chlapče?“

Banquo mal zastretý pohľad, no sedel vzpriamený a držal volant oboma rukami. A o chvíľu sa už starý hlas motora zmenil na zachrípnuté vrčanie, kĺzali sa po vlhkej dlažbe a za chrbtom im praskali salvy zo samopalov ako ohňostroj.

Macbeth sa pozrel na Lady. Sedela dve miesta od neho a s nadšením konverzovala so svojím spolustolovníkom. Nejaký Jan. Realitný žralok z Capitolu. Položila mu dlaň na rameno. Minulý rok na jeho mieste sedel jeden z najväčších priemyselníkov krajiny a vyslúžil si jej pozornosť. No fabriky skrachovali a majiteľa už nepozvali.

„Mali by sme si nájsť čas na slovíčko,“ oslovil ho Tourtell.

„Určite,“ prikývol Macbeth a uprel pohľad na starostu, ktorý si do otvorených úst práve vkladal plnú vidličku teľaciny.

„O čom?“

„O čom? Veď predsa o meste.“

Macbeth fascinovane sledoval, ako sa pri prežúvaní rozťahujú a sťahujú starostove početné brady ako harmonika z mäsa.

„O blahu mesta,“ dodal Tourtell s úsmevom. Akoby to myslel zo žartu. Macbeth si uvedomoval, že by sa mal sústrediť na rozhovor, no nedarilo sa mu uchopiť myšlienky a držať ich pri zemi. Teraz sa napríklad zamýšľal, či matka tohto teľaťa ešte žije. A ak áno, či cíti, že práve v tejto chvíli jedia jej dieťa.

„Ide mi o toho novinára,“ začal Macbeth. „Kite nás zákerne ohovára a očividne kuje nejaké intrigy. Ako sa dá neutralizovať taký človek?“

„Novinári,“ zamyslel sa Tourtell a zagúľal očami. „Poviem vám, to je zložitý materiál. Zodpovedajú sa len svojim šéfredaktorom. A hoci tí sa zasa zodpovedajú len majiteľom, ktorí chcú zarábať peniaze, novinári sú svätosväte presvedčení, že slúžia vyššiemu cieľu. Veľmi zložité. Macbeth, nejete? Trápi vás niečo?“

„Mňa? Vôbec nie.“

„Naozaj nie? Zabili policajného prezidenta, druhý je nezvestný a všetka zodpovednosť spočinula na vás. Ak vás to netrápi, začnem sa trápiť ja, Macbeth!“

„Nemyslel som to tak.“ Macbeth márne hľadal pomoc u Lady, ktorá sedela po druhom starostovom boku, pohrúžená do rozhovoru so ženou zodpovednou za mestské financie.

„Prepáčte,“ vstal Macbeth. Lady sa naňho pozrela spýtavo, trochu ustarostene. Rýchlym krokom vyšiel na recepciu.

„Jack, dajte mi telefón.“

Recepčný mu podal slúchadlo a Macbeth vyťukal číslo na ústredňu v policajnej centrále. Zdvihli po piatom zazvonení. Je to dlho alebo krátko, ak niekto potrebuje pomoc polície? Netušil, nikdy sa nad tým nezamýšľal. Teraz bude musieť. Premýšľať nad tým. Aj nad tým.

„Pri telefóne inšpektor Macbeth.“ Musí urobiť niečo aj s tým titulom, aby zodpovedal jeho postaveniu. „Spojte ma s hliadkami.“

„Prepájam.“

Počul kliknutie, potom zvonenie. Pozrel sa na hodinky. Trvá to.

„Jack, nevídam vás v herni.“

„Už nepracujem ako krupiér, pane. Po tom... no, veď viete.“

„Chápem. Takých spomienok sa človek nezbaví.“

Jack mykol plecom. „Nielen to, na recepcii sa cítim lepšie než na mieste krupiéra. Takže to nevnímam tragicky.“

„Nezarába azda krupiér oveľa lepšie?“

„Keď je ryba na súši, peniaze jej nepomôžu. Ryba sa nevie nadýchnuť a zomrie vedľa tučného balíka bankoviek. To je tragédia, pane.“

Macbeth sa nadychoval na odpoveď, keď mu hlas v slúchadle oznámil, že ho spojili s hliadkami.

„Tu je Macbeth. Len by ma zaujímalo, či ste v poslednej hodine nezaregistrovali nejakú streľbu pri Kopčeku obesencov.“

„Nie. Mali sme?“

„Jeden z tunajších hostí tadiaľ prechádzal a spomínal nejaký výbuch. Zrejme len defekt auta.“

„Zrejme áno.“

„Takže nič z okrsku Dva-západ?“

„Len vlámanie v jednom zlatníctve, pane. Najbližšie auto to malo pekný kus, no už sa blížime.“

„Chápem. Nuž tak, pekný večer.“

„Aj vám, pán inšpektor.“

Macbeth položil. Zadíval sa na zvláštne vyšívané kvetinové vzory v koberci. Nikdy si ich nevšimol, no teraz akoby sa mu prihovárali.

„Pane?“

Macbeth zdvihol zrak. Jack sa tváril ustarostene.

„Pane, tečie vám z nosa krv.“

Macbeth si priložil hánky na hornú peru, pochopil, že recepčný sa nemýlil, a rozbehol sa na pánske toalety.

Banquo dupal na plyn na hlavnej ceste. Vietor im fúkal dnu cez chýbajúce dvere na strane pasažiera. Prešli popri Obelisku. O chvíľu sú pri hlavnej stanici.

„Vidíš ich?“

Fleance čosi zamrmlal.

„Hlasnejšie!“

„Nie.“

Banquo nepočul na ucho z Fleanceovej strany buď preto, že mu zvukovod zaliala krv, alebo ho guľka pripravila o sluch. Tá rana ho však netrápila. Sledoval ručičku hladiny nádrže, ktorá sa za pár minút, odkedy vykĺzli z labyrintu obchodnej štvrte, zreteľne pohla doľava. Streľba zo samopalov možno znela neškodne, no prederavila im nádrž. No ani tá diera ho netrápila. Mali dosť benzínu, aby sa dostali do bezpečia Invernessu.

„Kto to je, tato? Prečo po nás idú?“

Už vidia železničnú stanicu.

„Neviem, Fleance.“ Banquo sa sústredil na cestu a na svoj pravidelný dych. Musí dýchať, naberať vzduch do pľúc. Pokračovať. Pokračovať, kým nedostane Fleancea do bezpečia. Nič iné nie je dôležité. Ani to, že sa mu cesta zahmlieva pred očami, ani tá rana.

„Tato, niekto musel vedieť, že pôjdeme tadiaľ. Semafor nefungoval. Vedeli na minútu presne, kedy pôjdeme cez Kopček obesencov.“

Banquo už nad tým premýšľal. No teraz to bolo jedno. Dôležité zostávalo len to, že prešli popri železničnej stanici a zjavili sa pred nimi svetlá kasína Inverness. Zastať pred hlavným vchodom, dostať Fleancea dnu.

„Už ich vidím, tato. Sú aspoň dvesto metrov za nami.“

To bohato postačí, ak sa nedostanú do zápchy. Zapol maják a sirénu. Civel na Inverness. Maják. Keď bude najhoršie, prejde krížom cez Námestie pracujúcich. Siréna. Čosi mu uviazlo v hrdle. Zavŕtalo sa mu to do mozgu.

„Fleance, počul si sirény?“

„Čo?“

„Sirény. Policajné autá. Počul si ich pri tom zlatníctve?“

„Nie.“

„Určite nie? V okrsku Dva-západ ich vždy hliadkuje dosť.“

„Určite nie.“

Banquo cítil, ako mu telo zaplavuje bolesť a tma. „Nie,“ zašepkal. „Macbeth, nie, chlapče môj...“ Schmatol volant a zvrtol ho doľava.

„Tato! To nie je cesta do Invernessu!“

Banquo zatrúbil, obehol auto pred nimi a pridal plyn. Cítil, ako sa mu ochromujúca bolesť šíri od chrbta k hrudi. Čoskoro neudrží pravú ruku na volante. Guľka nenechala v sedadle veľkú dieru, no zasiahla svoj cieľ. A tá strela ho trápila.

Už pred nimi neležalo nič. Len nákladný prístav, more a tma.

No bola to možnosť, ich posledná možnosť.

* * *

Macbeth si študoval tvár v zrkadle. Krv sa mu zastavila, no tušil, čo krvácanie znamená. Sliznice už neznesú viac bryggu, mal by si dať prestávku. Za mladi to bolo inak, vtedy mu telo prijímalo všetko. Ak bude teraz pokračovať, nos ho rozbolí, bude mu krvácať a mozog sa mu roztočí tak, že mu oddelí hlavu od krku. Presne tak, potrebuje pauzu. Tak prečo si aj počas týchto úvah zroloval bankovku a položil ju na pravý koniec pásika na lavici? Lebo toto je výnimka. Kritická chvíľa, keď to potrebuje. Keď musí zvládnuť tlstého, perverzného starostu a súčasne banditov z Norse Riders, ktorí očividne nezvládli splniť svoju časť dohody. A potom Lady. Nie, ona nie je problém, ona je začiatok a koniec, jeho narodenie, život aj smrť. Jeho dôvod žiť. No tak ako sa pri pomyslení na ich lásku chvel na celom tele, cítil bolesť, keď si uvedomil, o čo môže prísť, že jej moc teraz spočíva v tom, že ho môže ľúbiť aj neľúbiť. Nadýchol sa, nasával brygg tvrdo, kým nezískal pocit, že mu vrazil priamo do mozgových závitov. Pozrel sa do zrkadla. Tvár sa mu krivila a menila pred očami. Zbeleli mu vlasy. Mal zrazu červené ženské pery. Jazva mu prechádzala krížom cez tvár. Pod bradou mu vyrastali ďalšie brady. Oči mu zaliali slzy, stekali mu po lícach. Musí prestať. Poznal ľudí, ktorí šnupali toľko, že im museli voperovať nosné protézy. Musí prestať, kým sa ešte dá, kým sa ešte môže zachrániť. Musí prejsť na striekačky.

Seržant videl, ako sa pomaly blížia zadné svetlá Volva. Pridával plyn, vedel, že ostatní im už nebudú stačiť, hoci on má len štyristopäťdesiatkubíkový motor. Na vlhkom, od oleja mastnom asfalte sú skúsenosti a cit dôležitejšie než veľkosť motora. Preto s prekvapením sledoval, ako sa k nemu odzadu blíži motorka. Ešte väčšmi ho šokovalo, keď ju spoznal. Prilba jazdca. Červená motorka Indian Chief ho minula tak tesne, že jazdec ho špičkou rohu na prilbe takmer odstrčil z cesty. Seržantov predný reflektor sa zablýskal na šabli, keď sa motorka zaradila pred neho. Kde sa tu vzal? Odkiaľ to vedel? Ako vždy vycíti, kedy ho potrebujú? Seržant spomalil. Nechal sa viesť Swenom.

Banquo šoféroval po rovnakej ceste, ako keď prenasledovali sovietsky nákladiak. Párkrát zariskoval pri predbiehaní, vďaka čomu zväčšil svoj náskok pred motorkami. Čoskoro ho opäť dobehnú, no možno to stihne. Pred tunel spustili drevenú rampu a vztýčili tabuľu, že most je zatvorený z dôvodu rekonštrukcie. Keď nárazník auta vpálil do závory, odleteli z nej triesky a svetlá reflektorov sa zaryli do tmy tunela. Šoféroval jednou rukou, druhú mal bezvládne položenú v lone. Už videl východ z tunela, keď zachytil vzrušené zavýjanie motoriek, ktoré práve vošli do tunela.

Pribrzdil pred ostrou zákrutou pred výjazdom na most a hneď za ňou opäť pridal plyn.

A boli vonku, zrazu sa pod jasnou oblohou rozhostilo ticho. Fjord pod nimi sa v mesačnom svite trblietal ako hnedožltá meď. Počuli len motor Volva, čo sa namáhal zo všetkých síl. A potom pískanie gumy na asfalte, keď Banquo prudko zabrzdil v strede mosta, kde kedysi stála Kennethova socha. Odbočil celkom na kraj. Vietor trhal červenú pásku dopravnej firmy na mieste, kde ZIG-S strhol so sebou zábradlie. Fleance sa prekvapene pozrel na otca, ktorý vyradil rýchlosť, naklonil sa k synovi s nožom a začal mu prerezávať bezpečnostný pás.

„Čo...?“ nechápal Fleance.

„Tečie nám nádrž, o chvíľu sa nám minie benzín, preto ma teraz dobre počúvaj. Nezvykol som ti prednášať kázne, veď to dobre vieš, teraz ti však chcem niečo povedať...“ Banquo sa oprel o dvere, zdvihol kolená a prehupol sa na sedadle, ako to predtým urobil Fleance.

„Môžeš si vybrať svoju cestu, Fleance. A tak si nevyber tú moju. Nestaň sa lokajom lokajov.“

„Tato...“

„A dopadni na nohy.“

Zaprel sa nohami do synovho boku a ramena, všimol si, ako sa Fleance zúfalo snaží zachytiť, potom zatlačil celou silou. Syn kričal, v proteste aj v čírej hrôze, ako keď prišiel na svet, no potom bol vonku, posledná pupočná šnúra sa pretrhla, bol sám vo veľkom svete, vo voľnom páde za svojím osudom.

Banquo zastonal bolesťou, keď preliezol späť za volant, zaradil rýchlosť a dupol na plyn na ceste k svojmu osudu.

Keď sa mu tri kilometre za mostom minul benzín, už ho takmer mali. Auto preskákalo posledné metre a Banquo cítil, ako sa ponára do spánku a zakláňa hlavu. Chlad sa mu rozšíril po chrbte aj bruchu, pomaly sa mu usádzal v srdci. Myslel na Veru. A keď sa konečne rozpršalo na tejto strane tunela, pršalo olovo. Olovo prenikalo karosériou, sedadlami aj Banquovým telom. Civel z bočného okna na horský hrebeň. A tam, takmer na vrchole, objavil čosi, čo vyzeralo ako pozdrav mesta silám zla. Kresťanský kríž žiaril v mesačnom svite. Bol tak blízko. Ukazoval cestu. Brána sa otvorila.

„Plánovaný rast,“ mrmlal Banquo. „Plánovaný…“

16. kapitola

Duff počúval, ako sa Caithnessovej zrýchlený dych postupne upokojuje. Potom sa jej vymanil z objatia a obrátil sa k nočnému stolíku.

„Tak čo, Popoluška,“ zašepkala. „Už sa blíži polnoc?“

„Ešte máme čas, no nemôžem prísť príliš neskoro.“

„Odkedy si sa tu zjavil, neustále sa pozeráš na hodinky. Až by som uverila, že chceš čím skôr vypadnúť.“

Opäť sa k nej zvrtol. Položil jej dlaň na zátylok. „Nerobím to preto, moja krásna. Lenže pri tebe strácam pojem o čase.“ Zľahka ju pobozkal na pery.

Potichu sa zasmiala. „Takéto rečičky ti idú, Rómeo. No ja som rozmýšľala.“

„Začínam sa báť.“

„Prestaň. Rozmýšľala som nad tým, že ťa ľúbim. A...“

„Bojím sa.“

„Hovorím ti, aby si prestal. Nechcem ťa mať len občas. Nechcem, aby si vždy zmizol odo mňa ako nedosnívaný sen.“

„To nechcem ani ja, láska, ale...“

„Už nijaké ale, Duff. Neustále mi opakuješ, že jej o nás povieš, no potom sa vždy vynorí nejaké ale, ktoré ťa to prinúti odložiť – ohľady na ňu, ohľady na deti, ohľady na...“

„Veď predsa treba brať ohľady, Caithnessová. To azda chápeš. Mám rodinu a s tým sa spája...“

„... zodpovednosť, pred ktorou nemôžem len tak utiecť,“ napodobnila ho. „A čo ohľady na mňa? Pred tým nemáš problém utekať.“

„Vieš dobre, že to tak nie je. No si ešte mladá, môžeš si vyberať.“

„Vyberať? Ako to myslíš? Ľúbim predsa teba!“

„Myslím to tak, že Meredith a deti sú teraz odkázaní len na mňa. Ak počkáme, kým budú o rok staršie, všetko sa zjednoduší a my...“

„Nie!“ Caithnessová udrela rukou po paplóne. „Chcem, aby si jej to povedal teraz, Duff! A uvedomuješ si, že si ju pri mne prvýkrát nazval menom?“

„Caithnessová …“

„Meredith. Pekné meno. Už dávno jej ho závidím.“

„Prečo máš zrazu tak naponáhlo?“

„V posledných dňoch som si niečo uvedomila. Ak človek chce niečo dosiahnuť, nemôže čakať, že mu to padne do lona. Potrebuje ostré lakte, možno byť aj bezohľadný, vždy je lepší čistý rez. Ver mi, že mi nepadne ľahko ťa o to žiadať, obetuj svoju rodinu, ublížiš tým nevinným, nemám to v povahe.“

„Nie, Caithnessová, nemáš to v povahe, tak odkiaľ si to vzala, to s tým čistým rezom?“

„Duff.“ Posadila sa do tureckého sedu. „Ľúbiš ma?“

„Áno! Bože, áno.“

„Tak to urobíš? Urobíš to pre mňa?“

„Počúvaj ma, Caithnessová...“

„Meredith ľúbiš viac.“

„Drahá. Ľúbim ťa najviac na svete, obetoval by som za teba život. Svoj vlastný kedykoľvek. Ale život iných?“ Duff zavrtel hlavou. Nadýchol sa, no potom mlčky vydýchol. Čistý rez. Takže teraz? Tá predstava ho prekvapila. Smeroval podvedome po celý čas do tohto bodu? Od Caithnessovej domov do Fife? Opäť sa nadýchol.

„Moja mama – nepoznal som ju – mi obetovala život. Obetovala svoj život, aby som ja žil. A tak hoci mám v povahe, tak ako to mala v povahe mama – obetovať život kvôli láske, najsilnejšia je láska k deťom. Už len predstava, že obetujem deti, že im vezmem rodinu kvôli svojej egoistickej láske k inej žene, pľuje na pamiatku mojej matky.“

Caithnessová si zakryla dlaňou ústa, vzlykla, oči jej zaliali slzy. Potom vstala a vyšla zo spálne.

Duff prižmúril oči. Potom buchol zátylkom o vankúš. A vykročil za ňou. Našiel ju v obývačke pri jednom z veľkých okien. Nahá a intenzívne biela vo svetle pouličných lámp. Pásy dažďovej vody na skle sa podobali slzám na jej lícach.

Postavil sa za ňu a objal jej nahé telo. Zašepkal jej do vlasov: „Ak chceš, aby som odišiel, pôjdem.“

„Neplačem preto, že ťa nemôžem mať celého, Duff, plačem nad vlastným tvrdým egom. Kým ty si muž so skutočným srdcom, drahý. Muž, ktorému jeho dieťa môže dôverovať. Nedokážem ťa neľúbiť. Odpusť mi. A ak nemôžem mať všetko, daj mi to, čo smiem dostať z tvojho čistého srdca.“

Duff neodpovedal, len ju ďalej objímal. Bozkal ju na krk a mocne ju držal. Jej boky sa začali hýbať. Myslel na hodinky. Na Banqua. Na ich stretnutie pri lokomotíve. No do polnoci zostávalo ešte dosť času.

„Kasíno Inverness, Jack pri telefóne.“

„Dobrý večer, Jack. Potrebujem sa spojiť s Macbethom.“

„Práve večeria. Môžem mu nechať...“

„Zavolajte ho, Jack.“

Ticho.

Seržant sa díval na motorky rozostavené okolo telefónnej búdky. Hrubé pásy vody stekajúce po skle ich deformovali, no aj tak považoval stroje na dvoch kolesách za najkrajšiu vec na svete. A ľúbil bratov, ktorí na nich sedeli.

„Spýtam sa ho, pane. Kto volá?“

„Odkážte mu, že očakával tento telefonát.“

„Odkážem, pane.“

Seržant čakal. Prešľapoval z nohy na nohu. Vzal krvavý balík pod druhú pazuchu.

„Macbeth.“

„Dobrý večer. Volám, aby som vám oznámil, že ulovili a očistili rybu, no žubrienka odplávala.“

„Kam?“

„Pravdepodobnosť, že osamotená žubrienka prežije, je jedna k tisícu a podľa mňa môžeme s istotou konštatovať, že leží mŕtva na dne mora.“

„Takže?“

„Rybia hlava je už na ceste k vám. A Macbeth, vyslúžili ste si môj rešpekt. Málokto má žalúdok, aby ocenil tento typ delikatesy.“

Macbeth položil a zachytil sa pultu. Zhlboka vydychoval.

„Určite nie ste chorý, pane?“

„Nie, Jack. Len ma obchádzajú mdloby.“

Macbeth zahnal myšlienky aj obrazy jeden po druhom. Potom si napravil sako a kravatu a vrátil sa do jedálne. Hostia pri dlhom stole konverzovali a pripíjali si, no necítil atmosféru skutočných osláv. Možno títo ľudia nezvyknú sláviť tak nahlas a srdečne ako v garde, možno Duncanov tieň ťažil kasíno viac, než Lady bola ochotná pripustiť. Macbeth si všimol, že mu niekto obsadil stoličku, zrejme Tourtellova spriaznená duša, ktorú starosta k sebe privolal. No keď Macbeth zbadal, že sa zmýlil, zmeravel nad operadlom. Srdce sa mu zastavilo.

Banquo.

Sedí tu. Teraz.

„Čo sa deje, láska?“ Lady sa naňho prekvapene dívala. „Veď si sadni.“

„Mám obsadenú stoličku.“

Aj Tourtell sa naňho pozrel. „Macbeth, veď si sadnite!“

„Kam?“

„Na svoje miesto,“ nechápala Lady. „Čo sa deje?“

Macbeth zareval, keď Banquo k nemu vykrútil hlavu ako sova. Nad bielym golierom sa mu ťahala dlhá, súvislá rana a mizla mu za zátylkom. Z rany vytekala krv, ako keď niekto preleje pohár vína.

„Kto... kto ti toto urobil?“ zastonal Macbeth a oboma rukami chytil Banqua okolo krku. Tlačil, aby mu zastavil krvácanie, no krv bola riedka a presakovala mu pomedzi prsty ako zriedené víno.

„Čo to stváraš, drahý?“ silene sa zasmiala Lady.

Banquove ústa sa otvorili. „Bol. Si. To. Ty. Môj syn.“

Hovoril monotónne s tvárou bez výrazu ako bruchovravec.

„Nie!“

„Videl. Som. Ťa. Majster. Ja. Ťa. Čakám. Majster.“

„Ticho!“ Macbeth pritlačil ešte silnejšie.

„Ty. Ma. Zadusíš. Vrahobeth.“

Macbeth ho vydesene pustil. Cítil, ako ho niekto chytá za rameno.

„Poď.“ Chcel sa jej vytrhnúť, keď mu zasyčala do ucha. „Ihneď! Kým si ešte policajný prezident.“

Vzala ho pod pazuchu a spoločne vyšli z jedálne, sprevádzaní pohľadmi hostí.

„Čo sa deje?“ zasyčala, keď za nimi zamkla dvere apartmánu.

„Nevidela si ho? Banquo! Sedel mi na stoličke!“

„Bože môj, si zdrogovaný a vidíš prízraky! Chceš, aby si starosta myslel, že má na pozícii svojho policajného prezidenta nesprávneho muža?“

„Svojho?“

„Kde máš ten hrozný brygg? Kde?“ Strčila mu ruku do vrecka nohavíc. „Hneď ti ho aj vezmem!“ Macbeth ju chytil za zápästie. „Svojho policajného prezidenta?“

„Tourtell ťa musí vymenovať, Macbeth. Posadila som vás k sebe v nádeji, že ho minimálne nepresvedčíš, že nie si vhodný kandidát. Au, pusť ma!“

„Nech to starosta Tourtell ani neskúša. Mám naňho dosť, aby som ho hneď zajtra nechal zatvoriť. A ak to ešte nemám, poľahky to zoženiem. Ženská, ja som policajný prezident! Nechápeš, čo to znamená? Velím šiestim tisíckam ľudí, tretina z nich nosí zbraň. To je celá armáda, drahá!“

Macbeth sledoval, ako jej mäkne pohľad.

„Tak, presne tak,“ zašepkala. „Teraz hovoríš rozumne, drahý.“

Ešte ju držal mocne okolo jej štíhleho, pekného zápästia, no jej ruka v jeho vrecku sa už pohla.

„Už ťa spoznávam.“

„Poďme...“

„Nie, ešte nie,“ zašepkala a uvoľnila sa z jeho zovretia. „Čakajú nás hostia. No ja mám pre teba darček. Na oslavu vymenovania za policajného prezidenta.“

„Aký?“

„Pozri sa do nočného stolíka.“

Macbeth vytiahol obal. Ležala v ňom lesklá, žiarivá dýka. Vzal ju k svetlu. „Striebro?“

„Chcela som ti ju dať po oslave, no možno ju budeš potrebovať skôr. Ako vieš, striebro zabíja aj prízraky.“

„Ďakujem, láska.“

„Veľmi rada. A teraz mi povedz, že Banquo je mŕtvy.“

„Banquo je mŕtvy. Je mŕtvy.“

„Veru, smútiť budeme neskôr. Teraz sa vrátime k hosťom a vysvetlíš im, že to bol náš súkromný žart. Už poď!“

Desať minút po jedenástej.

Caithnessová ešte ležala v posteli, Duff sa obliekol a stál pri kuchynskej linke. Uvaril si čaj, našiel citrón v chladničke, no jediný čistý nôž sa hodil väčšmi na bodanie než na rezanie. Zapichol hrot do šupky, vystrekla z nej šťava. Takto v noci by mu cesta nemala trvať viac než polhodinu. Zaparkuje a vybehne k Berthe. Nechcel meškať. Zdalo sa mu, že Banquo si poľahky nájde zámienku, prečo mu to nepovie. Na druhej strane, Duff videl, že mu to chce povedať. Chce sa zbaviť bremena... čoho? Viny? Alebo len poznania? Banquo nebol vodca svorky, bol len ovca, len spojivo. A čoskoro sa Duff azda dozvie, kto sú tí ostatní. A s tou výzbrojou pôjde... Ticho prerušilo zvonenie telefónu na stene vedľa korkovej nástenky.

„Telefón!“ zakričal.

„Počujem, vezmem si ho tu!“ ozvala sa Caithnessová zo spálne.

Telefón v každej izbe patril k veciam, pre ktoré si pri nej pripadal starý. S Meredith možno boli trochu staromódni, no zastávali názor, že jeden telefón v domácnosti stačí. Trochu pohybu človeku neuškodí. Našiel handru a utrel si ruku. Počúval jej hlas, aby uhádol, o aký telefonát ide. Kto jej môže volať takto neskoro večer? Meredith? Myšlienka sa zjavila, rýchlo ju zahnal. Druhá sa udržala o čosi dlhšie. Milenec. Iný, mladší milenec. Nie, nápadník, potenciálny frajer, ktorý čaká za scénou, pripravený vstúpiť, ak Duff dnes nezareaguje podľa jej predstáv. Preto má tak naponáhlo. A Duff nenaplnil jej túžbu, naopak, otočil ultimátum proti nej. A vybrala si jeho. V tej chvíli si uvedomil, že by chcel, aby jej volal nápadník. Nie sme my ľudia zvláštne tvory?

„Môžeš mi to zopakovať ešte raz?“ počul jej hlas zo spálne. Služobný hlas. Len vzrušenejší než obvykle. „Hneď vyrážam. Zavolaj ostatným.“

Jednoznačne práca, technici.

Počul ju chodiť po spálni. Dúfal, že nepotrebuje ísť smerom na Fife, aby nenavrhla, že ju má odviezť. Štípali ho hánky. Oblízal si ich. Citrónová šťava mu vtiekla do škrabancov, ktoré mu ostali po pokĺznutí na asfalte v prístave. Chvíľu zostal stáť. Potom vytiahol nôž a opäť ho zabodol do citróna. Tentoraz tvrdo a rýchlo. V mihu pustil nôž a odtiahol ruku, no aj tak ho to zaštípalo. Vylúčené. Nedá sa bodnúť a odtiahnuť ruku skôr, než vystrekne šťava.

Caithnessová vbehla do kuchyne s čiernym kufríkom.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa Duff, keď zbadal jej výraz.

„Volali z centrály. Macbethov zástupca z gardy...“

„Banquo?“ Duff cítil, ako mu stiahlo hrdlo.

„Áno,“ otvorila zásuvku. „Našli ho za Kennethovým mostom.“

„Našli ho? Teda...?“

„Áno.“ Nervózne sa prehŕňala v zásuvke.

„Ako...“ Na jazyk sa mu dralo množstvo otázok, priveľa, bezradne sa chytil za hlavu.

„Ešte neviem, no polícia na mieste tvrdí, že má rozstrieľané auto. A je bez hlavy.“

„Bez hlavy? Akože... mu ju odťali?“

„Uvidíme.“ Vytiahla zo zásuvky biele latexové rukavice a vložila ich do kufríka. „Mohol by si ma odviezť?“

„Počúvaj, mám to stretnutie, a tak...“

„Nespomínal si mi, kde ho máš, no ak to je okľuka...“

Opäť sa pozrel na nôž.

„Pôjdem s tebou,“ rozhodol sa. „Samozrejme, že pôjdem s tebou. Som riaditeľ oddelenia vrážd a tento prípad si zaslúži najvyššiu prioritu.“

Potom sa zvrtol a z celej sily šmaril nôž do nástenky. Zakrútil sa okolo svojej osi, než narazil do nástenky rukoväťou a s rinčaním dopadol na kuchynskú podlahu.

„Čo skúšaš?“ spýtala sa.

Duff sa zadíval na nôž. „Čosi, čo musíš pekne dlho trénovať. Poď!“

17. kapitola

„Takže, Seyton,“ začal Macbeth. „Ako ti pomôžem?“

Slnečné lúče práve objavili škáru v hrádzi mračien a teraz sa predierali cez špinavé okná kancelárie policajného prezidenta, osvetlili písací stôl, fotografiu Lady, kalendár, ktorý ukazoval, že je utorok, kresbu Gatlingových guľometov a pri písacom stole holú lebku chudého, šľachovitého policajta.

„Potrebujete osobnú stráž,“ navrhol Seyton.

„Naozaj? O aký typ by šlo?“

„Potrebujete bodyguarda, ktorý je schopný oplácať zlo zlom. Duncan mal dvoch bodyguardov. A po tom, čo sa stalo Banquovi, nech je mu zem ľahká, máme všetky dôvody domnievať sa, že pôjdu aj po vás, pán policajný prezident.“

„Kto sú oni?“

Seyton sa spýtavo pozrel na Macbetha. „Norse Riders. Veď oni stoja za tou popravou, či nie?“

Macbeth prikývol. „Svedkovia z druhého okrsku tvrdia, že videli motorkárov, niektorí z nich mali bundy Norse Riders. Strieľali po Volve PV priamo pred zlatníctvom, kam to auto nabúralo. Predpokladáme, že išlo o Banquovo auto.“

„Ak sa do toho zaplietol aj Malcolm, nebezpečenstvo môže vychádzať z radov polície. Nedôverujem všetkým našim takzvaným riaditeľom. Napríklad takému Duffovi podľa mňa chýba morálka aj chrbtová kosť. A z hrozieb mimo prostredia zboru treba v prvom rade spomenúť Hekateho.“

„Hekate je obchodník. A podozrenie z vraždy nepomáha obchodom. Zato Swena ženie motív, ktorý je silnejší než obchodnícky čuch.“

„Pomsta.“

„Veru, stará, dobrá pomsta. Niektorí naši ekonómovia akoby podceňovali tendenciu ľudí nechať sa viesť tými najnižšími pudmi namiesto šekovej knižky. Keď nápadník čiernej vdovy leží na chrbte, sýty a vyčerpaný z fyzickej lásky, vie, že ho čoskoro zožerú. Napriek tomu sa nikdy nerozhodne inak. A to je celý Sweno.“

„Takže sa menej bojíte Hekateho?“

„Minimálne som dnes vydal pokyn na rozumnejšie rozdelenie zdrojov. Jednostrannú poľovačku na Hekateho trochu pribrzdíme, aby sme získali priestor na riešenie iných, naliehavejších problémov v meste.“

„Ako napríklad?“

„Napríklad, že čestní, tvrdo pracujúci ľudia prichádzajú za bieleho dňa podvodom o svoje úspory v jednom z našich pochybných kasín. Ale vráťme sa k veci. Predošlí policajní prezidenti mali zlú skúsenosť s osobnou strážou, no ešte som nezabudol, ako účinne a odvážne si zasiahol, keď ma napadol u Cawdora ten pes. A tak si to premyslím, Seyton. Pôvodne som ti pripravil trochu iný typ úlohy, v princípe sa však až tak nelíši od tej, o ktorú ma žiadaš.“

„O čo ide?“

„Keďže som policajný prezident a prišiel som o Banqua, garda zostala bez šéfa. A ty si, Seyton, najstarší a najskúsenejší člen tímu.“

„Ďakujem, pán policajný prezident, nepochybne ide o nečakanú česť a prejav dôvery. Akurát si nie som istý, či som toho hoden. Nie som ani politik, ani typický líder.“

„Nie, no poznám tvoje kvality. Si strážny pes, ktorý potrebuje pána aj milenku, Seyton. A garda si práve teraz takéhoto strážneho psa žiada. Prekvapí ťa detailnosť každej inštrukcie. Sám som ani nemusel premýšľať nad iným, než ako povaliť zloducha na zem. A vzhľadom na vraždy v posledných dňoch je hrozba voči osobe v mojom postavení taká očividná, že garda musí aktívne brániť policajného prezidenta.“

„Chcete urobiť z gardy svoju osobnú stráž?“

„Neviem si predstaviť, že by takéto nariadenie narazilo na neprekonateľný odpor. A tak zabijeme dve muchy jednou ranou, splní sa tvoje aj moje prianie. Čo ty na to, Seyton?“

Macbeth pocítil na líci, že slnko zmizlo. Možno pod vplyvom náhlej tmy Seyton stíšil hlas do konšpiračného šepotu:

„Kým budem dostávať pokyny priamo, detailne a osobne od vás, pán policajný prezident.“

Macbeth sa naňho zadíval. Nech mu je zem ľahká, utrúsil Seyton o Banquovi. Macbeth uvažoval, akú ľahkú by mu ju želal.

„Mojim pokynom, drahý lojálny Seyton, budeš vždy dokonale rozumieť. A keď sme spomínali odpor, ktorý bude treba prekonať, akurát som objednal dva kusy týchto Gatlingových guľometov.“ Podal Seytonovi kresbu. „Expresná dodávka. Čosi som priplatil, ale do dvoch dní ich tu máme. Čo ty na to?“

Seyton študoval kresbu. Potom pomaly prikývol. „Chutné. Naozaj krásne.“

Duff zívajúc šoféroval od jasnej oblohy k tmavým mračnám.

Zobudil ho Ewan, keď mu skočil do postele v hosťovskej izbe, jeho sestra mu pribehla v pätách.

„Tato, ty si doma!“

Raňajkovali v kuchyni, nad jazerom práve vychádzalo slnko a Meredith prosila deti, aby prestali bojovať, kto bude môcť sedieť tatovi na kolenách, a rýchlo sa najedli. Ponáhľajú sa predsa do školy. Duff si všimol, že sa jej nepodarilo povedať to tak prísne, ako chcela. V očiach sa jej zablysol úsmev.

Prešiel popri mieste činu, odkiaľ už odtiahli rozstrieľané auto a umyli z asfaltu krv. Caithnessová so svojimi ľuďmi pracovala efektívne a rýchlo zaistila všetky technické stopy. A jemu nezostávalo nič iné len konštatovať samozrejmý fakt. Banqua zastrelili a odťali mu hlavu. Po Fleanceovi nenašli nijakú stopu, no Duff si všimol rozrezaný bezpečnostný pás na strane spolujazdca. Mohlo to znamenať čokoľvek, vyhlásili teda pátranie po Banquovom synovi. Išlo o opustený kus cesty, keďže most bol zatvorený, v okolí sa nepohybovali svedkovia, a tak sa Duff po hodine rozhodol, že keď je už aj tak na pol ceste domov, rovnako dobre môže prespať vo Fife.

Dlho nevedel zaspať, uvažoval nad životom a za oknom mu k tomu vyhrávali kobylky. Lebo už to vedel. Vedel, no ešte nechápal. Nie že by zrazu vnímal celý veľký obraz, všetky časti mozaiky neboli na svojom mieste naraz. Išlo o jediný detail. Nôž v Caithnessovej kuchyni. No kým uvažoval, zapadli aj ostatné časti. Potom zaspal a na úsvite ho zobudil útok detí.

Duff prešiel po starom moste. V porovnaní s Kennethovým bol úzky a škaredý, no pevne postavený a mnohí zastávali názor, že vydrží dlhšie.

Trápilo ho, že nevie, na koho sa má obrátiť.

Netušil, kto má dostatočnú moc, vplyv a je schopný konať, ale ani komu môže veriť a kto v tom nie je namočený.

Zišiel do garáže práve vo chvíli, keď sa škára v mračnách uzatvorila a ukončila tak krátku návštevu slnka v meste.

Lennox zdvihol zrak od písacieho stroja, keď do kancelárie vstúpil Duff.

„O chvíľu je obed a ty zívaš, akoby si práve vstal.“

„Ešte raz sa spýtam, je pravý?“ opýtal sa Duff hľadiac na zájdený predmet s hrdzavým kúskom kovu na konci, ktorý Lennox používal ako ťažidlo na listy. Duff sa hodil do kresla pri dverách.

„A ja ti ešte raz odpoviem,“ vzdychol Lennox. „Zdedil som ho po dedovi, ktorý ho dostal do hlavy v zákopoch pri Somme počas prvej svetovej vojny. Ako vidíš, Nemec našťastie zabudol vytiahnuť detonačnú šnúru. Jeho spolubojovníci sa na tom príbehu často smiali.“

„Hovoríš, že im pri Somme bolo veselo?“

„Podľa dedka sa smiali tým viac, čím horšie im bolo. Nazýval to vojnový smiech.“

„Aj tak si myslím, že klameš, Lennox. Nie si typ človeka, ktorému by na stole ležal ostrý granát.“

Lennox s úsmevom ťukal do klávesov písacieho stroja. „Dedko ho celý život skladoval v dome. Vraj mu pripomínal to najdôležitejšie: pominuteľnosť života, dôležitosť náhody, vlastnú nesmrteľnosť a nešikovnosť iných.“

Duff kývol k písaciemu stroju. „Nemáš na to sekretárku?“

„Začal som si písať listy sám, sám ich aj nosím na poštu. Včera ma kancelária prokurátora informovala o podozrení, že môj list pred doručením niekto otvoril a čítal.“

„Neprekvapuje ma to. Ďakujem, že si si tak rýchlo našiel čas a prijal ma.“

„Prijal? To znie tak formálne. V telefonáte si mi neprezradil, o čo pôjde.“

„Nie. Ako som ti spomínal, neprekvapuje ma, že otvárajú listy.“

„Ústredňa. Podľa teba…“

„Podľa mňa nič, Lennox. Akurát s tebou súhlasím, že v súčasnej situácii nemá zmysel riskovať.“

Lennox pomaly prikývol a naklonil hlavu nabok. „A aj tak, tvoja dobrá duša prišla práve kvôli tomu.“

„Možno. Viem dokázať, kto zabil Duncana.“

Kancelárska stolička zavŕzgala, keď sa Lennox prudko vystrel.

Odrazil sa od písacieho stroja a oprel sa lakťami o stôl.

„Zatvor dvere.“

Duff sa načiahol a zatvoril.

„Aký dôkaz? Nepriestrelný?“

„Smiešne, že si použil práve to slovo...“ Duff vzal nožík na listy z Lennoxovho stola a poťažkal ho v ruke.

„Ako vieš, obe miesta činu, u Duncana aj u bodyguardov, vyzerali na prvý pohľad dôveryhodne.“

„Slovo dôveryhodne sa v tejto konštelácii používa, keď niečo vyzerá normálne, ale nie je to normálne.“

„Presne.“ Inšpektor Duff si položil nožík na ukazovák tak, že s prstom vytvoril kríž.

„Keby si zabodol nôž niekomu do krku, aby si ho zabil, nepodržal by si ho tam chvíľu pre prípad, že si netrafil krčnú tepnu a budeš musieť bodať ešte raz?“

„Asi áno,“ prikývol Lennox s pohľadom upretým na nožík.

„A ak by si trafil krčnú tepnu, čo vieme, že sa vrahovi v tomto prípade podarilo, vytrysklo by v niekoľkých salvách veľké množstvo krvi, potom by tlak klesol, srdce sa zastavilo a zvyšok by vytekal len cícerkom.“

„Rozumiem ti. Asi.“

„Aj tak rukoväť noža, ktorý sme našli u Hennessyho, bola celá dolepená krvou, objavili sme na nej odtlačok jeho prstov a aj dlaň mal polepenú Duncanovou krvou.“

Duff mu podstrčil rukoväť nožíka na listy. „Znamená to, že keď krv striekala z Duncanovej rany, vrah nedržal nôž, chytil ho až neskôr. Alebo mu ho niekto vtlačil do ruky následne. Lebo niekto – niekto iný – vrhol dýku Duncanovi do krčnej tepny.“

„Chápem,“ prikývol Lennox a poškriabal sa za uchom. „Ale či ho hádzal alebo ním bodal, aký je v tom rozdiel? Výsledok sa tým nezmení.“

Duff podal Lennoxovi jeho nožík. „Tak ho skús hodiť tak, aby sa zapichol do nástenky.“

„Ja...“

„No tak.“

Lennox vstal. Od nástenky ho delili dobré dva metre.

„Musíš hádzať silno,“ radil mu Duff. „Čepeľ noža sa má predsa zabodnúť do krku.“

Lennox hodil. Nôž buchol do nástenky a s rinčaním spadol na dlážku.

„Skús to ešte desaťkrát,“ pokračoval Duff. Vzal nôž a položil si ho späť na ukazovák. „Stavím sa o fľašu dobrej whisky, že sa ti nepodarí preraziť korok hrotom noža.“

„Veľmi neveríš ani mne, ani môjmu šťastiu.“

„Ak by som ti dal nevyvážený nôž, teda buď s priťažkou rukoväťou alebo čepeľou, tvoje šance by sa o čosi zvýšili. No toto je rovnako vyvážený nôž, ako sme našli v Duncanovom krku. Zvládne to len profík. Úprimne povedané, poznám jedného takého človeka. Takmer sa s tým číslom dostal do cirkusu. A v ten večer sa nachádzal v Invernesse.“

„Kto je to?“

„Muž, ktorého ste ponúkli Orgkrimu, Macbeth.“

Lennox sa na okamih zadíval na bod na Duffovom čele. „Chceš mi tvrdiť...“

„Áno, presne to chcem. Policajného prezidenta Duncana zabil Macbeth. A chladnokrvnú vraždu nevinných bodyguardov spáchal ten istý muž.“

„Bože, zachráň nás,“ zašepkal Lennox. „Hovoril si o tom s technikmi a s Caithnessovou?“

Duff zavrtel hlavou. „Všimli si krv na rukoväti, no považujú to za výsledok rýchlej reakcie, keď vrah pustil nôž, vraj ho nemusel hádzať. Znie to logicky, málokto ovláda to umenie. A o Macbethových zručnostiach vie len pár jeho najbližších kolegov.“

„Dobre. Nesmieme to nikomu spomínať. Nikomu.“

Lennox zopäl prsty a začal si obhrýzať hánky. „Uvedomuješ si, do akej situácie si ma teraz dostal, Duff?“

„Áno. Teraz vieš to, čo ja. Nevrátiš to späť. Tvoja hlava zrazu leží na kláte gilotíny vedľa mojej. Prepáč, že som ti nedal na výber, ale nedalo sa inak. Lennox, nadišla naša osudová hodina.“

„Naozaj. Ak máš pravdu a Macbeth je vskutku taký netvor, nesmieme ho zraniť, to by ho urobilo len nebezpečnejším. Treba ho zabiť jedným rozhodujúcim úderom.“

„Máš návrh?“

„Musíme ho preľstiť, Duff. Potrebujem rozmýšľať. A ja nie som génius, chvíľu to potrvá. Ešte sa k tomu stretneme. Ale nie v tejto budove, kde steny majú uši.“

„O šiestej,“ navrhol Duff a vstal. „Železničná stanica. Pri Berthe.“

„Pri starej lokomotíve? Prečo práve tam?“

„Tam som sa mal stretnúť s Banquom, aby mi povedal to, čo už teraz aj tak viem.“

„Potom je to vhodné miesto. Uvidíme sa tam.“

Macbeth civel na telefón na svojom písacom stole.

Práve dotelefonoval so Swenom.

Nervové zakončenia sa mu pod pokožkou chveli. Potrebuje niečo. Nie niečo, vie presne, čo potrebuje. Vzal veľký klobúk, ktorý mu kúpila Lady.

Priscilla sa naňho usmiala, keď sa zjavil na recepcii. „Ako dlho plánujete byť mimo kancelárie?“

Na Macbethov pokyn sa sem presťahovala z poschodia pod nimi. Stačili jej na to dve hodiny. Najradšej by vyhodil Duncanovu sekretárku na ulicu, no napokon ju poslal o niekoľko poschodí nižšie, keď mu vedúci kancelárie vysvetlil, že vo verejnom sektore nemôže ani policajný prezident len tak bezdôvodne prepúšťať ľudí.

„Hodinu,“ odvetil Macbeth. „Možno dve.“

„Odkážem ľuďom, ktorí budú volať,“ zaštebotala.

„Ďakujem, Priscilla.“

Nastúpil do výťahu, aby sa odviezol na prízemie. Ktorí budú volať. Nie ak budú volať. Lebo volajú neprestajne. Riaditelia oddelení, zástupcovia mestskej vlády. O polovici z nich ani netušil, čo je ich úlohou, okrem toho, že ho trápia zbytočnými otázkami. Preto sa rýchlo lúčil slovami, že má hovor na druhej linke. Novinári. Duncanova smrť. Malcolmovo zmiznutie. A teraz ďalší policajt a jeho syn. Vymkli sa polícii veci spod kontroly? pýtajú sa ho. Môže policajný prezident ubezpečiť verejnosť, že... Bez komentára. Musím vás odkázať na najbližšiu tlačovú konferenciu, ktorá sa koná...

A teraz Sweno.

Dvere výťahu sa otvorili, dvaja policajti v uniformách sa zarazili, cúvli. Toto pravidlo zaviedol Kenneth, Duncan ho zrušil. Policajný prezident sa vozí výťahom sám. Skôr, než im Macbeth stihol kývnuť, aby nastúpili, dvere sa zatvorili a pokračoval nadol.

Na chodníku pred policajnou stanicou narazil do chlapíka začítaného do novín. Muž v sivom plášti zamrmlal Prepáčte, pán Macbeth. Niet divu, že ho spoznal. Keď Macbeth zdvihol zrak, videl na titulnej strane vlastnú tvár. KORMIDELNÍK SA UJAL VELENIA. Dobrý titulok. Nedá sa vylúčiť, že to navrhla Lady, redaktor bol v jej rukách tvárny ako vlhká hlina.

Macbeth si stiahol veľký klobúk do čela a vykročil. Uprostred dňa ulice zapchali autá a na železničnú stanicu prejde rýchlejšie peši. Okrem toho neuškodí, keď tam nikto neuvidí limuzínu policajného prezidenta.

Bohvie, čo Sweno povedal Priscille, aby ho prepojila. Macbethovi sa nepredstavil, ani nemusel. Ak človek raz počul jeho hlas, už naň nezabudol. Z jeho basu sa chvela membrána slúchadla. Zopakoval Macbethovi, že časť dohody hovorila o okamžitom prepustení členov Norse Riders, pritom prešiel už poldeň. Macbeth mu odvetil, že to nie je také jednoduché, sudcovia aj advokáti musia podpísať príslušné dokumenty, keďže už bola vznesená obžaloba. No Sweno si môže začať pripravovať príhovor na uvítací žúr o dva dni.

„O dva dni je pridlho,“ odsekol Sweno. „No nech sú to posledné dva dni, ktoré odo mňa kedy dostaneš. Pozajtra presne o jedenástej zavolá jeden z našich členov sudcovi, nepoviem ti ktorému, a prizná sa k účasti na vražde Banqua. Prezradí mu, odkiaľ sme mali presné informácie, kde a kedy sa bude aj so synom nachádzať.“

„Jeden z tvojich kamikadze?“

„Okrem toho máme sedem svedkov, ktorí potvrdia, že si navštívil naše priestory.“

„Sweno, upokoj sa a mysli na svoj príhovor. Pozajtra o pätnásť tridsať ti privezieme chlapcov priamo do klubovne.“

Spojenie sa prerušilo.

Pod schodmi železničnej stanice sa Macbeth poobzeral okolo seba. Opäť videl sivý plášť, no nebol to ten istý chlap. Klobúk mu zakrýval tvár. Je predsa len jeden z mnohých dobre oblečených mužov, ktorí každý deň vybiehajú po týchto schodoch, aby si kúpili to jediné, čo potrebujú, a mohli vyzerať tak prekvapivo dobre.

Postavil sa tam, kde naposledy, na koniec chodby, k schodom na toalety. Mladíka dnes nevidel. Netrpezlivo prešľapoval. Zacítil potrebu už pred niekoľkými hodinami, ale až teraz, keď bol celkom blízko, to začalo byť ozaj zlé.

Kým sa zjavila, mal pocit, že prešla aspoň hodina, hoci hodinky mu prezradili, že čakal len desať minút. Opierala sa o bielu paličku, netušil, na čo jej je.

„Potrebujem dve vrecká,“ oslovil ju.

„Potrebuješ niekoho stretnúť,“ odsekla Strega. „Toto si vopchaj do uší a toto si nasaď.“ Podala mu štuple do uší a okuliare, ktoré vyzerali ako kríženec plaveckých a zváračských. Vídaval v nich slepcov.

„Prečo by som mal?“

„Lebo inak sa k bryggu nedostaneš.“

Zaváhal. Nie, neváhal, len si doprial trochu času. Ak by ho požiadala, postavil by sa aj na ruky. Sklá okuliarov zatreli, a tak nevidel nič.

Strega ho vzala za ruku a niekoľkokrát ním zatočila, očividne mal stratiť orientáciu. Potom mu strčila do ruky bielu paličku a viedla ho preč.

O desať minút cítil, že vyšli do dažďa. Mali okolo seba ľudí a autá, štuple neboli celkom zvukotesné. Strega mu pomohla vyliezť na betónový múr vysoký asi poldruha metra, odtiaľ kráčali po kamienkoch alebo piesku. Potom opäť poldruha metra a zrejme kamsi dovnútra, cítil teplejší a suchší vzduch. Tam ho posadili na stoličku, niekto mu vytiahol z uší štuple a prikázal mu nechať si na očiach okuliare.

Počul blížiace sa kroky. S nimi klepot, čo zastal priamo pred ním.

„Je mi ľúto, že som ťa sem musel doviesť takto.“

Hlas bol nezvyčajne mierny a mäkký, patril staršiemu mužovi.

„No vzhľadom na situáciu mi pripadalo lepšie stretnúť sa tvárou v tvár. Teda, ty nevidíš mňa, no byť tebou, Macbeth, celkom by som sa z toho tešil.“

„Už som to pochopil. Znamená to, že plánuješ nechať ma odtiaľto odísť živého.“

„Nie si bystrý, no si bystrejší než hlúpy, Macbeth. Preto sme si ťa vybrali.“

„Prečo som tu?“

„Lebo nám robíš starosti. Samozrejme, že sme vedeli o tvojej náklonnosti k návykovým látkam, no netušili sme, že ťa tak dokonale a rýchlo ovládnu. Skrátka, musíme zistiť, či ti môžeme veriť, alebo ťa radšej vymeníme.“

„Vymeníte za čo?“

„Podľa teba si jediný? Verím, že ti tá pozícia nestúpla do hlavy a uvedomuješ si, že si len maska. Bezo mňa si nula. Duncan si myslel, že si bezo mňa poradí, ba dokonca, že so mnou môže bojovať. Aj ty si to myslíš, Macbeth?“

Macbeth zaťal zuby, prehltol hnev. Chcel si len vziať vrecká a vypadnúť. Zhlboka sa nadýchol.

„Mám pocit, že naša spolupráca prospieva obom stranám, Hekate. Možno si inicioval sled udalostí, ktoré zo mňa urobili policajného prezidenta, a ja odpracem z cesty Swena a postarám sa, aby polícia príliš netrápila ani teba, ani tvoj monopol.“

„Hm. Takže nemáš nijaké morálne zábrany?“

„Mám, ale zároveň som praktik. V každom meste tejto veľkosti sa otvára trh pre predavačov snov, ako si ty. Ak to nebudeš ty alebo Sweno, príde niekto iný. Naša spolupráca vytlačí iných a možno horších dílerov. Prijímam ťa ako prostriedok na dosiahnutie cieľa: zabezpečiť dobrú budúcnosť tomuto mestu.“

Starec sa zasmial. „Ako vystrihnuté z úst Lady. Ľahké, sladučké slová ma však nenasýtia. Macbeth, ocitol som sa na križovatke, a aby som sa rozhodol, musím posúdiť, či si vhodný. Vidím, že noviny siahajú po metaforách o kormidelníkovi, ktorý sa ujal velenia po kapitánovi. Nuž, tvoja loď práve vošla do orkánu. Duncan, Banquo a študent sú popravení, Cawdor, Malcolm a dvaja bodyguardi sú mŕtvi a zrejme boli skorumpovaní. Tvoja loď sa už zmenila na reálny aj morálny vrak. Macbeth, ak ti mám pomôcť, potrebujem vedieť, aké konkrétne kroky plánuješ, aby si ju dostal do pokojnejších vôd.“

„Samozrejme, že chytíme a potrestáme vinníkov.“

„To rád počujem. A kto sú tí vinníci?“

„Veď to je jasné. Norse Riders. Prinútili Malcolma a bodyguardov k spolupráci.“

„Fajn. V tom prípade sa nám obom uvoľnia ruky. No čo ak Sweno dokáže, že s vraždou Duncana nemá nič spoločné?“

„Obávam sa, že to nestihne.“

„Hm. To znie fajn. Verím, že si muž činu a naplníš tieto slová, Macbeth.“

„Som, Hekate. A verím, že to isté smiem žiadať aj od teba.“

„Čo tým myslíš? Uvoľnil som ti cestu k postu policajného prezidenta, to nestačí?“

„Bez ochrany nie. Až teraz vidím, ako po mne všetci idú. Sudcovia, novinári, kriminálnici a určite aj kolegovia. Majú pištole, ale aj slová namiesto zbraní, telefón mi ani na chvíľu nestíchne. A veď sám vidíš, aké je ľahké uniesť ma z ulice ako slepca za bieleho dňa.“

„Nestráži ťa garda?“

„Ktovie, či tam môžem všetkým veriť? Potrebujem mocnejšiu ochranu.“

„Rozumiem. A hneď ti aj odpoviem. Už máš moju ochranu. Chránim ťa už peknú chvíľu, len si si to doteraz nevšimol.“

„Kde?“

„Nemysli na to. Len vedz, že Hekate kryje svoje investície. To, kto som, to, čo som, ti garantuje, že nikto, ale naozaj nikto v tomto meste ti neublíži, kým budeš môj, Macbeth.“

„Nikto?“

„Garantujem ti, že taký človek sa ešte nenarodil, ktorý by ti skrivil čo len vlas na tvojej peknej hlave. A stará Bertha sa pohne skôr, než ťa niekto zosadí z kresla policajného prezidenta. Stačí ti to, Macbeth?“

„Áno, tie dva sľuby ma uspokojili.“

„Fajn. Lebo ti poviem ešte poslednú vec. Dávaj si pozor na inšpektora Duffa.“

„Prečo?“

„Vie, že si zabil Duncana.“

Macbeth si uvedomoval, že by mal cítiť hrôzu. Strach. Paniku. No vnímal len tú známu, prekliatu túžbu.

„Máš šťastie, že o tom zatiaľ vie len jediný chlap.“

„Kto?“ spýtal sa Macbeth.

„Ten istý, ktorý na základe mojich inštrukcií predložil a podporoval tvoju kandidatúru na šéfa Orgkrimu. Tak diskrétne, až Duncan následne veril, že to bol jeho vlastný nápad.“

„Kto je to?“

„Veď sa pozri sám.“

Zaškrípali nohy stoličky, keď Macbetha otáčali. Potom mu sňali okuliare.

Macbethovi ihneď napadlo, že sa díva do zvukotesnej vypočúvacej miestnosti. Mala jednosmerné okno, vďaka ktorému vypočúvaný nevidel ani nepočul ľudí zvonku. Akurát, že táto miestnosť vyzerala ako veľké laboratórium so sklenenými bankami, rúrkami a hadičkami vedúcimi do obrovského kotla, ktorý až smiešne kontrastoval s moderným vybavením. Macbeth si spomenul na kresby kanibalov, keď varili ľudí. Na stene nad kotlom visela tabuľka s upozornením ZÁKAZ FAJČIŤ. Pri kotle v miestnosti s tvrdým svetlom, celkom pri skle, ležal v kresle bledý, ryšavý chlap. Jeden rukáv košele mal vyhrnutý, tvár obrátenú do stropu, ústa pootvorené, oči privreté. Sedel k nim tak blízko, že Macbeth videl, ako sa mu chvejú modré dúhovky pod viečkami. Spoznal jednu z čínskych sestier, práve prikladala hrot ihly k predlaktiu inšpektora Lennoxa.

Za Macbethovým chrbtom sa ozval mäkký hlas: „Lennox inšpiroval Duncana k myšlienke, že má vymenovať človeka, ktorý nepatrí k elite, ale takého, ktorého za svojho pokladajú obyčajní mešťania.“

„Lennox povedal Duncanovi, aby ma vymenoval za šéfa Orgkrimu?“

„Lennox navrhoval, samozrejme, presný opak. Že Duncan ťa predsa nemôže vybrať, keďže nespĺňaš formálne predpoklady a si príliš ľudový. Presne tak sa manipulujú tvrdohlavci s veľkým egom.“

„Takže si len povedal hop a Lennox skočil?“

„A Lennox povedal nehop a Duncan skočil.“ Za Macbethom sa ozval klokotavý smiech, akoby ho niekto lial z fľaše od whisky. „Hovorí sa, že ľudská myseľ je šialený labyrint, Macbeth. No v prvom rade má množstvo širokých alejí, po ktorých sa ľahko hýbe vpred. Lennox mi patrí už viac než desať rokov. Verný pracant, inšpektor Lennox.“

Macbeth sa pokúšal odhaliť tvár muža v zrkadlovom obraze, no videl len Stregu. Hekate sa vyhýbal odrazom. No stál za ním, lebo sa mu prihováral priamo do ucha:

„Keď však poviem hop, budeš skákať.“

„Prosím?“

„Zabi Duffa.“

Macbeth prehltol. „Duff je môj priateľ. To dobre vieš.“

„Banquo ti bol otcom a nezastavilo ťa to. Zabiť Duffa je nutné, Macbeth. Okrem toho mám pre teba lepšieho priateľa. Volá sa power.“

„Nepotrebujem nových priateľov.“

„Ale áno, potrebuješ. Brygg ťa robí nestabilným a nevypočítateľným. Mal si halucinácie, však?“

„Možno. Možno aj toto je len halucinácia. Čo je power?“

„Nový a zároveň prastarý výrobok. Brygg je power pre chudobných. Power je sedemkrát silnejší a o polovicu menej škodlivý. Bystrí zmysly a dáva silu. A práve to si súčasná situácia vyžaduje.“

„Uprednostním brygg.“

„Macbeth, ty v prvom rade uprednostníš post policajného prezidenta.“

„Stanem sa od tejto novej látky závislým?“

„Hovoril som ti, že je stará. Power nahradí všetko, od čoho už závislý si. Tak čo povieš? Duffa za power?“

Macbeth sledoval, ako Lennox mykol hlavou. Počul Stregin šepot. Sestra zložila Lennoxovi operadlo a vrátila sa ku kotlu.

„Daj mi to.“

„Prepáč?“

Macbeth si odkašľal: „Hovorím ti, aby si mi to dal.“

„Dajte mu tie vrecká,“ prikázal Hekate.

Macbeth počul vzďaľujúci sa klepot paličky, keď mu nasadzovali okuliare a svet okolo neho zmizol.

18. kapitola

„Je pekná, však?“ konštatoval Lennox, hladkajúc jej čierne telo.

„Nie,“ odsekol Duff. „Bertha je všeličo, ale pekná nie je.“

Lennox sa zasmial a zadíval sa na dlaň čiernu od sadzí.

„Všetci ju volajú Bertha, no celým menom sa volá Bertha Birnamová. Pomenovali ju podľa čiernovlasej kuchárky, jedinej, ktorá tu pôsobila po celé tie roky, keď stavali železnicu do Capitolu.“

„Odkiaľ to vieš?“

„Lebo ju staval môj dedo. Odtiaľto až do Capitolu.“

„Takže tvoj dedo sa zaháňal sekerou a vláčil podvaly?“

„Nie, samozrejme, že nie, on ju financoval.“

„To znie lepšie.“ Duff sa zadíval k lákavým svetlám Invernessu v popoludňajšom prítmí.

„Veru, my Lennoxovci sme ľudia peňazí. Z toho pohľadu som akási čierna ovca. A čo tvoj pôvod, Duff?“

„Celkom bežný.“

„Polícia?“

„Pokiaľ oči dovidia.“

„Poznám tu v meste niekoľko Duffovcov, no ani jeden z nich nepracuje u polície.“

„Vzal som si meno po maminom otcovi, keď som sa sem presťahoval.“

„A on je...“

„Mŕtvy. Potom detský domov. A potom policajná akadémia.“

„Ak nie si odtiaľto, prečo si nechodil na policajnú akadémiu v Capitole? Má vyššiu úroveň a je tam aj lepší vzduch a počasie.“

„Tu pôsobia veľké ryby. Norse Riders, Hekate…“

„Chápem. Ty si naozaj chcel získať Orgkrim, však?“

„No, asi áno.“

„Nuž, to miesto je ešte voľné. A keď chytíme Duncanovho vraha Macbetha, môžeš si vybrať ľubovoľné oddelenie. Budú nás uctievať ako záchrancov mesta, Duff.“

„Naozaj? Myslíš si, že niekomu na tom záleží?“ Duff kývol k námestiu, kde sa ľudia náhlili, aby sa čím skôr dostali z očí, do tieňa, do úkrytu.

„Viem, kam mieriš, no nepodceňuj priemerného obyvateľa tohto mesta.“

„Lennox, problému môžeme čeliť dvoma spôsobmi: Môžeme ho vyriešiť, alebo ignorovať. Kenneth navykol toto mesto na druhú možnosť. Na apatiu voči korupcii a presúvanie zodpovednosti na druhých. Len sa na nich pozri, ako utekajú, ako šváby pred svetlom.“

„Odporné mesto s odpornými obyvateľmi, a aj tak chceš kvôli nemu riskovať všetko?“

Lennox videl, ako Duff zúfalo zavrtel hlavou.

„Panebože, Lennox, prečo si myslíš, že to robím kvôli mestu? Mesto. To slovo poznajú, len keď chcú, aby sme ich zvolili na radnicu alebo na post policajného prezidenta. Radšej mi povedz, čo si zistil.“

„Takže, hovoril som so sudcom v Capitole…“

„Veď sme sa dohodli, že to nikomu nepovieme!“

„Upokoj sa, Duff, nepovedal som mu, o čo ani o koho ide, len že sa to týka korupcie na vysokej úrovni. A tomu sudcovi môžeme veriť. Nie je z mesta, takže ho Macbeth, Sweno ani Hekate nemajú pod palcom. Ako sudca federálneho súdu môže do prípadu zapojiť federálnu políciu, aby sme tak preskočili policajnú centrálu. Žalobu vznesú v Capitole, kam nesiahajú Macbethove nitky. O tri dni sem sudca príde na pracovnú návštevu, súhlasil so stretnutím v absolútnom utajení.“

„Ako sa volá?“

„Jones.“

Lennox videl, ako Duff naňho civie.

„Lars Jones,“ dodal Lennox. „Niečo nie je v poriadku?“

„Máš zreničky ako narkoman.“

Lennox si s úsmevom navlhčil jazyk. „Tak to chodí, keď sa človek narodí ako polovičný albín. Oči citlivé na svetlo. Preto moji príbuzní preferujú kancelársku prácu.“

Duffa striaslo. Opäť sa zadíval k Invernessu. „Takže tri dni. Čo urobíme dovtedy?“

Lennox pokrčil plecom. „Budeme ticho ako myšky. Nerozkývajme čln. A... nenapadá mi tretí spôsob ako vyjadriť to isté.“

„Už teraz sa desím ďalšieho stretnutia s Macbethom.“

„Prečo?“

„Nie som dobrý herec.“

„Nikdy si nikoho neoklamal?“

„Áno, ale vždy ma odhalili.“

Lennox zagánil na Duffa. „Aha? Doma?“

Duff mykol plecom. „Aj môj deväťročný syn vie, kedy tato rozpráva rozprávky. A Macbeth ma pozná lepšie než ktokoľvek iný.“

„Zvláštna predstava,“ zamyslel sa Lennox. „Že dvaja takí odlišní ľudia ako vy mohli byť najbližšími priateľmi.“

„Preberieme to nabudúce,“ nadýchol sa Duff a zadíval sa na oblohu. „Ak teraz vyrazím, stihnem západ slnka vo Fife.“

Lennox zostal stáť a sledoval Duffa. Uvažoval, ako dobre to príroda zariadila, že dažďové mračná bránia výhľadu na to, čo sa skrýva za nimi, a tak človek vždy môže dúfať v lepšie počasie.

„Mám pocit, že to najhoršie máme za sebou,“ konštatoval Macbeth, keď sa načahoval za zapaľovačom na nočnom stolíku, aby si pripálil.

„Drahý, všetko bude už len lepšie. Sme tam, kde sme mali byť. Mesto patrí nám.“

Lady ležala s rukou na prsiach, cítila, ako jej pod hodvábnou plachtou búši srdce. A rozprávala so zrýchleným dychom: „Ak je návrat tvojej vášne mierkou tvojej sily, drahý...“

„Hm?“

„… sme neporaziteľní. Uvedomuješ si, ako veľmi ťa milujú? Ľudia v kasíne o tebe hovoria, že si záchranca mesta. A čítal si noviny? Dnes jeden denník v úvodníku navrhol tvoju kandidatúru na post starostu.“

„To ten tvoj kamarát?“ zamrmlal Macbeth. „Lebo si ho o to poprosila?“

„Nie, nie. Úvodník nebol o tebe, ale komentár na tému, že Tourtell nemá jediného reálneho protikandidáta a zvolia ho napriek tomu, aký je neobľúbený.“

„Človek si ako Kennethov poskok obľúbenosť nezíska.“

„A tak ťa menovali medzi potenciálnymi vyzývateľmi Tourtella. Čo povieš?“

„Na kandidatúru na starostu? Ja?“ Macbeth sa zasmial a pošúchal si predlaktie. „Ďakujem, neprosím. Mám dosť veľkú kanceláriu a disponujeme dostatkom moci, aby sme dosiahli, čo chceme.“ Nechtom si zaškrabol do drobnej dierky na pokožke. Power. Pichol si ho injekciou a reklama nepreháňala.

„Máš pravdu, drahý,“ usmiala sa. „Ale aj tak chvíľu nad tým podumaj. Keď tá myšlienka v tebe dozrie, možno to budeš vnímať inak, kto vie? Mimochodom, Jack dnes ráno prevzal pre teba balíček. Priniesol ho nejaký motorkár. Je ťažký a veľmi dobre zabalený.“

Macbeth počítal s tým, že v žilách zacíti ľadovú vodu, no zostal pokojný. Určite za to vďačí tej novej droge. „Kam si ho dala?“

„Na poličku v tvojom šatníku.“

„Ďakujem.“

Zapálil si ďalšiu cigaretu, počúval, ako pri ňom Lady pomaly zaspáva. Civel na pevné hnedé dubové dvere šatníka. Potom si položil hlavu na vankúš a vyfukoval krúžky dymu do mesačného svitu v okne – krútili sa ako arabské tanečnice. Nebál sa. Chráni ho garda, chráni ho Hekate, bohovia sú k nemu vľúdni. Zdvihol hlavu a opäť sa zadíval na šatník. Neozval sa odtiaľ jediný zvuk. Prízraky odtiahli. Vonku vládlo úplné ticho, nepočul bubnovanie na parapete. Lebo po daždi sa počasie vždy zlepší. Lebo láska ťa očistí od krvi z bojiska. Lebo po hriechu príde odpustenie.

19. kapitola

„Želám všetkým dobré ráno,“ pozdravil Macbeth a pohľadom skúmal prítomných. „Až na to, že nie je dobré, ale druhé od smrti Banqua. Už tridsaťsedem hodín jeho vrahovia zostávajú na slobode nepotrestaní. Začnime minútou ticha na Banquovu pamiatku.“

Duff zatvoril oči.

Macbeth nezvykol vchádzať na poradu s takou vážnou tvárou. Každý deň a každého kolegu vítal s úsmevom, či svietilo slnko alebo pršalo, či stretával známych alebo neznámych. Ako keď sa spoznali v detskom domove. Musel vnímať Duffa, jeho šaty aj vlasy, akí sú navzájom rozdielni, a aj tak sa usmial, akoby mali spoločné čosi hlbšie než tieto povrchné detaily, a to ich spútalo a urobilo z nich tajných bratov. Možno jeho biely, bezprostredný úsmev vyvolával ten pocit v každom. Prezrádzal naivnú vieru, že ľudia okolo neho si navzájom želajú len to najlepšie, a Duff sa pri ňom už vtedy cítil ako starý, chladný cynik. A čo by bol obetoval za to, aby mal Macbethov úsmev schopný strhnúť a nakaziť okolie!

„Duff?“ Niekto mu zašepkal do ucha jeho meno. Zdvihol zrak a díval sa do Caithnessovej jasných, zelených očí. Kývla k vrchstolu, odkiaľ sa naňho díval Macbeth.

„Duff, pýtal som sa ťa na aktuálny stav vyšetrovania.“

Duff sa vystrel, odkašľal si, cítil, ako sa pýri. Potom sa rozhovoril. O svedkoch, ktorí videli členov Norse Riders a – vychádzajúc z log na kožených bundách – ešte jedného motorkárskeho gangu strieľať na Volvo pred zlatníctvom Jacobs & synovia. O bunde a Fleanceovej peňaženke, ktoré našli na brehu pod Kennethovým mostom, mŕtvolu zatiaľ hľadajú. Caithnessová ho doplnila podrobnou správou o technických nálezoch. Len potvrdili to, čo všetci aj tak vedeli. Swenov gang zavraždil Banqua a zrejme aj Fleancea. Prinajmenšom spôsobil to, že teraz leží niekde vo fjorde.

„Okrem toho isté indície naznačujú, že popravy sa zúčastnil Sweno osobne,“ pokračoval Duff. „Ohorok cigarilly na asfalte pri aute.“

„Mnohí ľudia fajčia cigarilly,“ namietol Lennox.

„Nie Davidoff Long Panatellas,“ odsekol Duff.

„Ty vieš, akú značku fajčí Sweno?“ prekvapil sa Lennox.

Duff neodpovedal.

„Nesmieme to tolerovať,“ zapojil sa Macbeth. „Lebo mesto netoleruje, aby sme to tolerovali. Zabitie policajta je útokom na samotné mesto. Ak vedenie policajného zboru chce mať ešte zajtra dôveru občanov, musí sa niečo stať ešte dnes. Preto si nemôžeme dovoliť váhať, udrieme celou silou, ak nechceme riskovať, že o život prídu aj ďalší policajti. Sme vo vojne, musíme používať vojenskú rétoriku. A tú, ako viete, netvoria slová, ale guľky. Preto som vymenoval nového riaditeľa gardy, rozšíril som mu právomoci v otázke používania zbraní a udelil inštrukcie na boj s organizovaným zločinom.“

„Prepáčte,“ zapojil sa Lennox. „Aké inštrukcie?“

„Čoskoro sa ich dozviete. V tejto chvíli ich spracúvajú.“

„Kto ich pripravuje?“ nechápala Caithnessová.

„Inšpektor Seyton,“ odvetil Macbeth. „Nový riaditeľ gardy.“

„On si píše vlastné inštrukcie?“ vybuchla Caithnessová. „Bez toho, aby...“

„Nadišiel čas konať,“ prerušil ju Macbeth. „Nemrhajme drahocenné minúty na vylepšovanie formulácií. Čoskoro uvidíte výsledok a som si istý, že budete rovnako spokojní ako ja. A zvyšok mesta.“

„Ale…“

„Samozrejme, že budete mať priestor vyjadriť sa. Porada sa skončila, do práce, kolegovia!“ A opäť ten úsmev. „Duff, môžeš na slovíčko?“

Váhavý škripot stoličiek.

„Aj ty môžeš ísť, Priscilla,“ kývol jej Macbeth. „A prosím, zatvor dvere.“

Miestnosť osirela. Duff zmeravel.

„Prisadni si bližšie,“ vyzval ho Macbeth.

Duff vstal a poslúchol ho.

Pokúšal sa tváriť pokojne, zhlboka dýchať, vyhnúť sa nechcenému napätiu svalov na tvári. Nemyslieť na to, že sa takmer dotýka muža, ktorý zabil Duncana.

„Chcem sa ťa na niečo spýtať,“ začal Macbeth. „A odpovedaj úprimne.“

Duff cítil, že mu stiahlo hrdlo. Srdce sa mu rozbúchalo ako šialené.

„Rozhodol som sa miesto riaditeľa Orgkrimu ponúknuť niekomu inému. Viem, že ťa tým v prvej chvíli sklamem, ale...“

Duff len mlčky prikývol, ústa mal suché, netušil, či ho poslúchne hlas.

„Ale len preto, aby som z teba urobil svojho zástupcu. Duff, čo ty na to?“

Duff si odkašľal. „Ďakujem,“ zachripel.

„Nie si zdravý, Duff?“ Macbeth mu s ustarosteným výrazom položil ruku na plece. „Alebo som ťa sklamal? Viem, ako veľmi si si želal Orgkrim, a chápem, že by si dal prednosť operatívnej pozícii a nie pomoci ťarbákovi, ako som ja, aby nevyzeral ako idiot.“ Duff sa zo všetkých síl pokúsil opätovať jeho biely úsmev.

„Duff, si môj priateľ. Chcem ťa mať vo svojej blízkosti. Je na to aj pekné príslovie.“

Duff si odkašľal. „Aké príslovie?“

„Príslovia ovládaš ty, Duff, ale teraz je to jedno. Ak trváš na Orgkrime, porozmýšľam ešte raz, zatiaľ som Lennoxovi nič nepovedal. Naozaj vyzeráš hrozne, donesiem ti pohár vody?“

„Ďakujem, cítim sa dobre, len som trochu unavený. Pred akciou v prístave som takmer nespal a od vraždy Duncana neviem vypnúť.“

„Ale len trochu unavený?“

Duff sa zamyslel. Zavrtel hlavou. „Vlastne som ťa chcel poprosiť o dva dni voľna. Viem, že sme uprostred vyšetrovania, ale Caithnessová môže...“

„Samozrejme, Duff! Ako si pomôže uháňajúci rytier, ak uštve koňa na smrť? Vráť sa do Fife! Pozdrav odo mňa Meredith a povedz jej, že aspoň dva dni nevylezieš z postele. A ver či never, je to príkaz policajného prezidenta.“

„Ďakujem.“

„Duff, nepreháňaj to s tým ďakovaním. Ale varujem ťa, prídem ťa skontrolovať, či si vo Fife.“

„Fajn.“

„A o tri dni mi povieš, či chceš byť zástupcom policajného prezidenta.“

„Dohodnuté.“

Duff zamieril na toaletu a vyvracal sa do záchodovej misy. Košeľu mal premočenú a až po hodine, keď konečne prechádzal po starom moste, sa mu pulz vrátil do normálu.

* * *

Lady prechádzala reštauráciou a herňou. Napočítala deväť hostí. Presviedčala samu seba, že takto po obede je to normálne. Zamierila k Jackovi na recepcii.

„Ubytovali sa nám dnes noví hostia?“

„Zatiaľ nie, madam.“

„Zatiaľ? Čakáme ešte niekoho?“

Ospravedlňujúco sa usmial. „O nikom neviem.“

„Bol si v Obelisku, ako som ťa prosila?“

„Samozrejme, madam.“

„A tam…?“

„Povedal by som, že úplné mŕtvo.“

„Klameš, Jack.“

„Áno, madam.“

Lady sa usmiala. „Jack, ty ma vždy vieš utešiť. Podľa teba za to môžu tie vraždy?“

„Možno. No na druhej strane si telefonicky niekto objednal presne tú izbu, kde zabili pána Duncana. A ak to nepôjde, aspoň izbu bodyguardov.“

„Ľudia sú chorí. A keď spomínam chorobu, povenuj sa trochu tomu chlapcovi, ktorého si sem priviedol Tourtell. Zisti, koľko má rokov.“

„Podľa vás…?“

„Kvôli chlapcovmu blahu verím, že už má aspoň šestnásť. A kvôli nášmu, že je mladší.“

„Potrebujete túto informáciu na niečo špeciálne, madam?“

„Len si pripravujem muníciu, Jack. Starosta vymenúva nového policajného prezidenta, a hoci sa nezvykne priečiť rozhodnutiu zboru, stopercentnú istotu nemáme.“

„Len preto?“

„Nuž, samozrejme, že by sme ocenili, keby ešte väčšmi zatlačil na príslušné úrady, aby skontrolovali prevádzku Obelisku. Dlho som to trpezlivo skúšala po dobrom, no ak to v dohľadnom čase neprinesie ovocie, musíme prejsť k drastickejším opatreniam.“

„Uvidím, čo zistím.“

„Jack?“

„Áno, madam?“

„Bývam v poslednom čase námesačná?“

„Nie počas mojich nočných zmien, madam.“

„Opäť klameš?“

„Možno ste v noci na kratučko vyšli na recepciu, no neviem určiť, či ste spali, alebo nie.“

Zasmiala sa. „Jack, Jack, keby všetci mali tvoje srdce! Tušila som to. Keď som sa zobudila, našla som kľúč v zámke zvonku.“

„Trápi vás niečo konkrétne? Len vtedy bývate námesačná.“

„A jestvuje azda čosi, čo nás netrápi?“ vzdychla si Lady.

„A čo sny? Opäť sa vám opakuje ten istý sen?“

„Jack, už som ti povedala, že to nie je sen, ale spomienka.“

„Prepáčte, no to nemôžete vedieť s istotou, madam. Odkiaľ beriete presvedčenie, že sa to odohralo presne tak, ako to vidíte každú noc? Zo sna sa stane spomienka. To dieťa možno zomrelo prirodzenou smrťou.“

„Večne ma utešuješ. No ja nežiadam útechu. Nepotrebujem zabúdať. Naopak, musím si pamätať. Pamätať si, čo som spôsobila na ceste sem, aby som si vážila každé ráno, keď sa zobudím v hodvábnych perinách vedľa muža, ktorého som si sama vybrala, a zídem do domu, do života, ktorý som si sama vytvorila. Kde ma rešpektujú takú, aká som, Jack.“

„Nikoho nerešpektujú za to, aký je, madam. Ale za to, čo môže urobiť. Najmä ak to môže urobiť v prospech niekoho, od koho očakáva ten rešpekt...“

„Si príliš bystrý na pozíciu recepčného, Jack.“

„… preto, žiaľ, múdrosť recepčného nevzbudzuje u nikoho rešpekt. Recepčný je len neškodný pozorovateľ, eunuch a občasná útecha pre rešpektovaných.“

„Som rada, že si zostal bezdetný, Jack. Môžem sa s tebou rozprávať, ako som zanedbala vlastné batoľa, a nevyvolá to v tebe ten šok a odpor, akému by som čelila u každého rodiča. Si múdry, tolerantný muž, ktorý ponúka porozumenie, nie odsúdenie.“

„Čo by som mal súdiť? Mladé dievča vyrastá v biednych pomeroch, trinásťročné ho znásilnia, otehotnie a narodí sa mu dieťa, ktoré – ponechané len na seba a bez strechy nad hlavou – neudrží pri živote.“

„Čo ak som sa dosť nesnažila?“

„A neobetovali ste svoj život? Mali ste trinásť, ešte nedospelá, ale už s bystrou mysľou. Ak by ste obetovali budúcnosť pre čosi čerstvo narodené, pre semeno, ktoré si ešte ani neuvedomilo, že žije, necítilo túžbu, vinu, hanbu, skutočnú lásku, veď to ešte ani nie je človek, len balvan na krku mladého dievčaťa, ktoré život už aj tak dosť potrestal. A fakt, že toto trinásťročné dievča neudržalo pri živote obe deti a stalo sa tým, ktoré prežilo, treba nazvať šťastím v nešťastí. Veď sa len pozrite, čo sa mu podarilo potom. Otvorilo si malý bordel. Otvorilo si o čosi väčší, no luxusný bordel, ktorý slúžil všetkým od policajného prezidenta po najdôležitejších politikov v meste. Predalo ho a otvorilo najlepšie kasíno v meste. A teraz – aha – je kráľovnou mesta.“

Lady zavrtela hlavou. „Preháňaš, Jack. Vo vykresľovaní mojich motívov aj v amnestii mojich zločinov. Čo je kasíno, čo sú sny blázna v porovnaní so životom skutočného dieťaťa? Keby som bola od života žiadala menej, mohla som ho zachrániť.“

„Žiadali ste naozaj až toľko?“

„Žiadala som, aby ma akceptovali iní ľudia. Nie, chcela som viac, ich úctu. Dokonca lásku. Tie dary sú dopriate len vyvoleným a ja som chcela patriť medzi nich. A zaplatila som za to tak, že teraz prichádzam o dieťa zas a znova, noc čo noc.“

Jack prikývol. „A keby ste si opäť mohli vybrať, madam?“

Lady sa naňho pozrela. „Možno sme všetci, dobrí aj zlí, len otrokmi vlastných túžob, Jack. Čo povieš?“

„Neviem, madam, no keď spomínate otrokov túžob, hneď zajtra zistím, ako je to s tým Tourtellovým chlapcom.“

Macbeth vystúpil v suteréne z výťahu a pár sekúnd vdychoval vôňu kože, zbraní a mužského potu. Díval sa na vlajku gardy s mottom pod červeným drakom chrliacim oheň. Vernosť, bratstvo, krstení ohňom, spojení krvou. Bože, akoby odvtedy uplynula celá večnosť!

Potom vkročil do zasadačky gardy.

„Olafson! Angus! Haló, čo to má znamenať? Sadnite si, neskáčte tu ako regrúti. Kde je Seyton?“

„Vo vnútri,“ odvetil Angus svojím kazateľským hlasom. „Počul som o Banquovi. Chlapci sa zbierajú na veniec, no vy už asi...“

„Nepatrím k chlapcom? Jasné, že patrím.“ Macbeth vytiahol peňaženku. „Myslel som si, že si na péenke, Olafson. Kde máš šatku?“

„Zahodil som ju.“ Olafson sykotal ako Španiel. „Lekár dospel k diagnóze, že mám zničené všetky šľachy v ramene a už nikdy nebudem strieľať. Potom sa mi na to pozrel Seyton a zrazu som zdravý, chápete?“

„Vidíš, nemáš veriť lekárom.“ Macbeth podal Olafsonovi pár bankoviek.

„To je priveľa, šéfe.“

„Vezmi ich.“

„Postačí aj na rakvu.“

„Ber!“

Macbeth zamieril do svojej starej kancelárie. Dnes sa zmenila na sklad zbraní a nábojov na poličkách a laviciach. Nepoužívaný písací stroj odložili na stoličku.

„Takže čo?“ oslovil ho Macbeth.

„Chlapci všetko vedia,“ odvetil Seyton. Položil si pred seba hrubý manuál s inštrukciami. „A sú pripravení.“

„A naše dve dámy?“ Macbeth kývol k manuálu.

„Gatlingove guľomety dorazia zajtra ráno okolo ôsmej. Hovorili ste s riaditeľom prístavu, aby loď pustili v rade dopredu, však?“

„Nemôžeme predsa riskovať, že dámy zmeškajú žúr. Apropo, tie dámy, zajtra mám pre vás ešte jednu úlohu.“

„Fajn. Kde?“

„Vo Fife.“

20. kapitola

Štvrtok ráno. Fife sa kúpalo v slnečnom svetle.

Duff plával.

Dlhými, pomalými zábermi prerážal ťažkú studenú vodu v jazere.

Dlho dával prednosť slanej vode vo fjorde v meste, ľahšie sa mu v nej plávalo. Pritom to odporovalo logike. Veď ho učili, že slaná voda viac nadnáša, čo znamená, že je hustejšia, čo zasa znamená, že je ťažšia než sladká. Aj tak ešte donedávna radšej plával vo fjorde, ktorý okrem toho, že bol ľadový, bol taký znečistený, že vždy z neho vychádzal s pocitom, že sa zašpinil. Teraz je však čistý. Teraz vstal zavčas rána, zacvičil si na studenej drevenej podlahe vedľa postele v hosťovskej izbe, pripravil raňajky pre rodinu, zaspieval Ewanovi narodeninovú pieseň, odviezol deti do školy a potom sa prešiel s Meredith necelý kilometer od domu k jazeru. Rozprávala mu, ako túto jeseň nádherne zarodili jablone, že ich dcéra dostala prvý zamilovaný list, no sklamalo ju, že jej ho napísal o tri roky mladší chlapec, a na dvanáste narodeniny si želá gitaru. Že Ewan sa pobil v škole a dostal poznámku. Súhlasil s mamou, že to povie tatovi sám, no počká to do dnešnej slávnostnej večere, keď budú mať na všetko dosť času. Duff sa spýtal, či ten odklad nespôsobil, že sa zbytočne dlho trápi.

„Neviem, čo v ňom prevažuje,“ usmievala sa Meredith. „Strach, alebo radosť. Pobil sa s chlapcom z vyššieho ročníka. Vraj ten chalan kopol malého Petra.“

„Koho?“

„Ewanovho najlepšieho kamaráta.“

„Ach, toho,“ zatváril sa Duff, že vie, o kom hovoria.

„Ewan mi tvrdil, že ho to mrzí, ale musel brániť svojho kamaráta, vraj ty by si urobil to isté. A tak je zrejme zvedavý na tvoju reakciu.“

„Skúsim nájsť zlatú strednú cestu. Pokarhám ho za to, ako sa správal, a pochválim za morálku. Vysvetlím mu, že lepšie než bitka je prevziať iniciatívu na opätovné uzatvorenie priateľstva. Zmierenie, môže byť?“

„To by som bola rada.“

A keď s Meredith vkĺzli do jazera, Duff sa rozhodol, že už nikdy nebude plávať inde než v ich vlastnom jazierku vo Fife.

„Tu to je,“ prskala za ním Meredith.

Duff sa prevrátil na chrbát, aby ju videl, nohami udržiaval rovnováhu. Jeho bledé telo malo pod vodou zelenkavý nádych, ona aj v tomto svetle vyzerala zlatohnedo. Duff trávi priveľa času v meste, potrebuje viac slnka.

Preplávala popri ňom a vyliezla na breh.

Skala. Nie hocijaká skala. Ich skala. Skala, na ktorej splodili dcéru v ten letný deň. Odišli do Fife, aby unikli z mesta, a v podstate náhodou objavili toto jazierko. Zastali tu, keď zbadali malý, opustený statok, ktorý sa Meredith páčil. A keď objavili trblietavú hladinu, vydali sa na desať-, možno pätnásťminútovú prechádzku k jazeru. Hoci na brehu stretli len pár kráv, preplávali k tej zabudnutej skale, kde tušili, že ich nikto neuvidí.

O mesiac neskôr mu Meredith oznámila, že je tehotná, a opojení radosťou sa vrátili späť, kúpili si dom medzi jazerom a hlavnou cestou a po narodení Ewana aj malý pozemok pri jazere, kde teraz stála ich chata.

Duff vyliezol na skalu k Meredith. Videli z nej aj svoju červenú chatu. Ľahol si na chrbát na vyhriaty kameň. Zatvoril oči a cítil, ako sa mu telo chveje rozkošou. Napadlo mu, že občas sa oplatí schladiť kvôli tomu úžasnému pocitu následného tepla.

„Duff, vrátil si sa domov?“

Keď človek niečo stratil a opäť to našiel, radosť je väčšia než pred samotnou stratou.

„Áno,“ prikývol.

Zakryl ho jej tieň.

A keď sa bozkávali, uvažoval, prečo teraz – a nie predtým – mu sladké ženské pery chutia viac než slané, a dospel k záveru, že telo mu v istej chvíli prezradí, že sladká voda sa dá piť a slaná nie.

Potom, keď ležali zakliesnení do seba, spotení slnkom a milovaním, povedal jej, že sa potrebuje vrátiť do mesta.

„Aha. Doma ťa bude čakať vývar v tradičnom čase.“

„Prídem oveľa skôr. Zastavím sa len po Ewanov darček, mám ho v stole v kancelárii.“

„Maskovanie pre detektíva, ako si prial?“

„Presne tak. A musím ešte vybaviť jednu vec.“

Prechádzala mu ukazovákom po koreni nosa.

„Na to si prišiel až teraz?“

„Áno aj nie. Mal som to vybaviť už dávno.“

„V tom prípade…“ – jej prsty, ktoré ho tak dobre poznali, mu hladkali pery – „... urob to, čo považuješ za správne. Počkám ťa tu.“

Duff sa oprel o lakte, zadíval sa na ňu. „Meredith.“

„Áno?“

„Milujem ťa.“

„Veď viem, Duff. Len si na to na chvíľu zabudol.“

Duff sa usmial. Ešte raz pobozkal jej sladké pery a vstal. Rozbehol sa, aby skočil, potom sa zarazil. „Meredith?“

„Áno?“

„Prezradil ti Ewan, kto vyhral v tej bitke?“

„Prezradil vám úrad policajného prezidenta, prečo ich treba odviezť až do klubovne?“ nechápal šofér.

Bachár si prezeral zväzok kľúčov, aby našiel ten správny od ďalšej cely.

„Nemáme dôkazy a podozrenie nestačí na to, aby sme ich ďalej držali vo väzbe.“

„Podozrenie? Veď, kurva, celé mesto vie, že po ten tovar prišli Norse Riders. A vie aj to, že Norse Riders zabili policajta aj s jeho synom. Ale aj tak som sa nepýtal na to, na také idiotské riešenia som si už zvykol. Zaujímalo by ma, prečo ich jednoducho nevyhodíme pred bránou. Ja prevážam väzňov z jednej väznice do druhej, nerobím sprostého taxikára, aby si nedrali topánky.“

„Netuším,“ mykol plecom bachár a odomkol. „Haló, Sean! Zoskoč z prične, vraciaš sa domov za paňou a dcérou!“

„Sláva Macbethovi!“ ozvalo sa z cely.

Bachár zavrtel hlavou a pozrel sa na šoféra.

„Pristav autobus k východu, zhromaždíme ich tam. Pošleme s tebou dvoch ozbrojených kolegov.“

„Načo? Nie sú títo chlapci slobodní?“

„Úrad policajného prezidenta chce mať istotu, že prepustení sa dostanú domov bez zbytočných šumov.“

„Môžem im založiť na nohy putá?“

„Podľa predpisov nie, ale rob, ako uznáš za vhodné. Hej! Rýchlo si uväzuj šnúrky, nemáme na vás celý deň!“

„Myslíš to vážne? Vrátili sa nám Kennethove staré dobré časy?“

„Haha, na hodnotenie je ešte priskoro, no Macbeth vraj vyzerá sľubne.“

„Má problém s tými neobjasnenými vraždami policajtov. Ak ich rýchlo nevyrieši, čoskoro pôjde aj on.“

„Možno. Kite dnes v rádiu označil Macbetha za katastrofu.“ Zopakoval slovo katastrofa s prehnaným hrdelným er a šofér sa zasmial. A striaslo ho, keď zbadal tetovanie na čele väzňa, ktorý vyšiel z cely.

„Transport zveri,“ zamrmlal, keď bachár postrčil väzňa smerom, ktorým mal kráčať.

Duff vbehol do kancelárie, strčil si darček pre Ewana do vrecka bundy a ponáhľal sa von. U technikov na treťom mu prezradili, že Caithnessová je v tmavej komore v garáži. Zviezol sa tam výťahom a odomkol si. V čase, keď Caithnessová bývala s kamarátkou, Duff presvedčil dozorcu, že bude praktické, keď ako riaditeľ drogového dostane kľúč od garáže, kde technici disponujú napríklad strelnicou na balistické analýzy, chemickou miestnosťou, tmavou komorou na vyvolávanie fotografií z miesta činu a priestorom hneď za bránou garáže, kde mohli skladovať väčšie predmety, ktoré neskôr posudzovali ako dôkazový materiál – zväčša išlo o autá. Po pracovnom čase takmer nikdy nikoho nelákalo zbierať nadčasy vo vlhkej, studenej pivnici, zväčša sa vtedy presúvali do kancelárií na treťom. Celý rok sa s Caithnessovou stretávali po práci v suteréne okrem pravidelných týždenných obedov v izbe číslo tristodvadsaťtri, rezervovanej na meno Mittbaum v hoteli Grand. Odkedy si Caithnessová kúpila podkrovný byt, Duffovi tieto rýchle, tajné schôdzky začali chýbať.

A keď otvoril dvere a nadýchol sa surového vzduchu v garáži, uvedomil si, že museli byť veľmi zaľúbení. V strede garáže stálo Banquovo rozstrieľané Volvo. Zakryli ho plachtou, zrejme preto, že mu chýbali dvere a chceli chrániť prípadné stopy pred potkanmi, ktorí tu v noci mali eldorádo. Zastal pred tmavou komorou a zhlboka sa nadýchol. Už sa rozhodol. Zostáva mu len prejsť k činu. Čin. Stlačil kľučku a vošiel do tmy. Zatvoril za sebou dvere. Stál a dýchal amoniak z vývojky zmiešaný s ustaľovačom. Čakal, kým sa mu rozšíria zreničky.

„Duff?“ ozvalo sa z tmy. Ten istý priateľský, trochu opatrný hlas, ktorý ho včera ráno prebudil na porade.

Ten istý priateľský, trochu opatrný hlas, ktorý ho budil toľko rán v jej podkrovnom byte. Ten istý priateľský, opatrný hlas, ktorý oddnes už nebude počuť, nie tak, nie tam.

„Caithnessová, nemôžeme…“

„Roy,“ prerušila ho. „Necháš nás na chvíľu?“

Duffove oči si privykli na tmu akurát včas, aby videl, ako z miestnosti vychádza fotograf od technikov.

„Videl si toto?“ spýtala sa ho Caithnessová a namierila červené svetlo na tri veľké, ešte mokré zväčšeniny zavesené na sušiacej šnúre.

Na prvej bolo Banquovo auto. Na druhej Banquovo telo bez hlavy na asfalte pri aute. Na tretej detail rezu na Banquovom krku. Ukázala na tú poslednú.

„Podľa nás ju odťala veľká čepeľ podobná tej, akú údajne vlastní Sweno.“

„Aha,“ vydýchol Duff a civel na fotografiu.

„Na tele sme našli stopy krvi aj iných ľudí. Nie je to zaujímavé?“

„Nechápem...“

„Sweno alebo kto to bol, si očividne nedal až tak záležať na očistení svojej šable, a tak keď čepeľ preťala chrbticu tu...“ – ukázala mu to miesto – „zošúchala sa z čepele stará, zaschnutá krv. Ak sa nám podarí určiť krvnú skupinu, možno nám to pomôže aj v iných prípadoch.“

Duffovi sa obrátil žalúdok, musel sa oprieť o lavicu.

„Ešte ti je zle?“ spýtala sa Caithnessová.

Duff sa niekoľkokrát zhlboka nadýchol. „Áno. Nie. Musel som len vypadnúť. Potrebujem sa s tebou rozprávať.“

„O čom?“ Už z jej tónu cítil, že pochopila. Že to zrejme pochopila už vo chvíli, keď vtrhol dnu, a analýza tých fotografií bola z jej strany len panická reakcia.

„O našom stretávaní,“ odvetil. „Už to ďalej nejde.“

Snažil sa jej dívať do tváre, no bránila mu v tom príliš veľká tma.

„Bolo to len o tom?“ spýtala sa s plačom na krajíčku. „O stretávaní?“

„Nie,“ odvetil. „Samozrejme, máš pravdu, bolo to aj o niečom inom. O to silnejší dôvod je to ukončiť.“

„Chceš to ukončiť, dať mi kopačky tu, v mojej práci?“

„Caithnessová…“

Prerušil ho jej smutný smiech. „Veď sa to napokon hodí. Vzťah, ktorý sa odohrával v tmavej komore, sa v tmavej komore aj skončí.“

„Je mi to ľúto. Musím brať ohľad na…“

„Na seba. Len na seba, Duff. Nie na deti, ani na rodinu, len na seba. Nikdy som nestretla egoistickejšieho človeka, a tak sa ani nepokúšaj tvrdiť, že berieš ohľad na iných než na seba.“

„Ako chceš, tak potom ohľad na seba.“

„A z akých ohľadov ma opúšťaš, Duff? Kvôli ešte mladšiemu, ešte naivnejšiemu dievčaťu, ktoré na teba nebude naliehať, aby si sa mu upísal, aby si čosi obetoval? Aspoň zatiaľ nie?“

„Pomôže ti, ak ti poviem, že myslím len na osobné, egoistické blaho, ktoré snáď pocítim, keď si budem môcť namýšľať, že postupujem správne voči ľuďom, ku ktorým mám záväzky? Že som sa ťa rozhodol odvrhnúť, lebo mám panickú hrôzu z toho, že na súdny deň sa nedočkám spásy?“

„A podľa teba sa dočkáš?“

„Nie. No už som sa rozhodol, Caithnessová, a tak mi len povedz, ako chceš, aby som tento zub vytrhol, pomaly, alebo jedným myknutím?“

„Prečo by malo celé trápenie tak náhle prestať? Príď o štvrtej ku mne.“

„Dôvod?“

„Aby si ma počul plakať, nadávať, žobroniť, tu sa to nehodí.“

„Sľúbil som rodine, že o piatej budeme spolu večerať.“

„Ak neprídeš, vyhodím najprv všetky veci, ktoré máš u mňa, na ulicu, a potom zavolám a porozprávam o tvojich eskapádach...“

„Už to vie, Caithnessová.“

„… tvojim svokrovcom, dozvedia sa, ako si podvádzal ich dcéru a vnuka.“

Duff prehltol. „Caithnessová…“

„Tak čo si komu sľúbil? O štvrtej. Ak budeš dobrý a poslušný, stihneš aj tú prekliatu večeru.“

„Dobre, dobre, prídem. No nemysli si, že sa tým niečo zmení.“

Fotograf fajčil opretý o bránu garáže, keď Duff vyšiel.

„Hnusné?“ spýtal sa.

„Prosím?“

„Tá odťatá hlava.“

„Každá vražda je hnusná,“ odvetil Duff a pokračoval k východu z budovy.

Lady stála pred dverami Macbethovho šatníka v spálni. Počúvala šuchot mokrých potkanov na drevených parketách. Opakovala si, že si to len namýšľa, majú tu predsa hrubé koberce. Zvuky v hlave. Čoskoro sa zmenia na hlasy. Hlasy, ktoré nedali pokoj ani jej mame, tie isté hlasy počula aj mamina mama, hlasy predkov ich robia v noci námesačnými a ženú ich k samovražde. Tak veľmi sa preľakla, keď videla Macbetha blúzniť pri tom slávnostnom stole. Nakazila svoju jedinú lásku odpornou chorobou?

Šuchot labiek behajúcich potkanov má v hlave už dlho a len tak nezmizne.

Brániť sa môže len tým, že sama pobeží. Preč od zvukov, utečie z vlastného mozgu.

Otvorila šatník.

Zásuvka. A v nej vrecko s práškom. Macbethov únik. Účinkuje? Podarí sa jej utiecť na miesto, kam uteká on? Neverila tomu. Zatvorila zásuvku.

Pozrela sa na hornú poličku. Balík od Jacka. Zabalený v papieri, obviazaný šnúrou a v priesvitnom igelite. Obyčajný balík. Aj tak akoby ju sledoval.

Opäť vytiahla zásuvku a vzala vrecko. Vysypala pár zrniek na stôl pred zrkadlo, zmotala si bankovku – trochu neistá, ako sa to vlastne robí – jeden koniec si zasunula čo najhlbšie do nosnej dierky, druhým sa naklonila nad prášok a vdýchla, sčasti nosom, sčasti ústami. Po pár ďalších neúspešných pokusoch urobila z prášku pásik, vsunula si bankovku do nosnej dierky a vdýchla z celej sily, vysávajúc prášok bankovkou. Chvíľu sa na seba dívala v zrkadle. Šuchot labiek utíchol. Potom prešla do postele a ľahla si.

„Idú!“ zakričal Seržant. Stál v bráne sídla Norse Riders a sledoval blížiaci sa žltý väzenský autobus. Bolo pätnásť tridsať, prišli na minútu presne. Obzrel sa k chlapom, ktorí sa zhromaždili pred klubovňou. Napriek dažďu dostali príkaz privítať zranených, ktorých museli v ten osudný večer odovzdať polícii. Prišli aj ženy, dievčatá, ktoré mali medzi zatknutými frajerov, aj tie, ktoré chlapov striedali ako spodnú bielizeň. Seržant sa usmial na veselé bábätko v Bettinom náručí. Betty vyzerala svojho Seana. Dokonca aj bratranci z juhu sa rozhodli zostať ešte deň, aby si užili žúr, ktorý už teraz vyzeral, že sa stane legendou. Sweno dal objednať dosť pálenky a drog na zábavu stredne veľkej dediny, veď neslávili len prepustenie kamarátov. Norse Riders sa popravou Banqua nepomstili len za svoju porážku. Oveľa dôležitejšie bolo nové zlaté spojenectvo. Lebo ako povedal Sweno, keď Macbeth osobne prišiel do klubovne a objednal si popravu, zapredal svoju dušu diablovi. A tento obchod sa nijako nedá vziať späť. Majú ho v hrsti rovnako, ako on má v hrsti ich.

Seržant vyšiel na ulicu a naznačil šoférovi, aby zastal pred bránou. Podľa nového pravidla púšťali do klubovne len stopercentne identifikovaných členov.

Keď začali vystupovať, z reproduktorov sa rozhučala skladba Let’s Spend The Night Together. Niektorí vchádzali do brány pokojne, iní do nej vtancovali, všetkých vítali potľapkania po pleci, zovreté päste kamarátov a objatia a vlhké bozky dám.

„Toto je všetko fajn,“ kričal Seržant. „Ale pálenka vás čaká až dnu!“

Krik a smiech. Vošli. Seržant zostal stáť na prahu a ešte raz skontroloval okolie. Autobus už odchádzal. Chang zostal s dvoma chlapmi strážiť bránu. Prezreli prázdne priestory fabriky, aby mali istotu, že ich odtiaľ nikto nebude sledovať. Na oblohe na západe akoby sa zjavil modrý pás. Možno by sa mohol trochu uvoľniť, azda má Sweno pravdu a kráčajú v ústrety svetlejšej budúcnosti.

Seržant vošiel do klubovne, odmietol ponúknutú pálenku a priložil si k perám krígeľ s pivom. Lebo žúr-nežúr, doba je kritická. Poobzeral sa okolo seba. Sean a Betty sa v rohu bozkávali s bábätkom vtisnutým medzi nimi. Seržantovi napadlo, že by to bol dosť bizarný spôsob, ako ukončiť mladý život. Na druhej strane nie je ani od veci, keď ťa udusí čistá láska.

„Norse Riders!“ zakričal. Stíšili hudbu, rozhovory zmĺkli.

„Toto je deň radosti. Ale aj deň smútku, nezabudli sme na našich padlých. No v živote je čas plakať a čas smiať sa a dnes je žúr! Na zdravie!“

Jasot a zdvíhanie pohárov. Seržant si poriadne odpil a utrel si penu z brady.

„A toto je nový začiatok,“ pokračoval.

„Príhovoru?“ zakričal Sean a vyslúžil si smiech.

„My sme prišli o pár chlapov, oni prišli o pár chlapov,“ pokračoval Seržant. „Náklad drog od Sovietov sa rozpustil vo vode pod mostom.“ Nikto sa nezasmial. „Ale ako mi dnes povedal jeden chlap, ktorého meno všetci poznáte: S tým šialencom na poste policajného prezidenta nás čaká svetlá budúcnosť.“

Opäť jasot. Seržant cítil, že by ešte mohol chvíľu pokračovať, hovoriť o klubovni, o kamarátstve a o obetách. No už si uzurpoval priveľa priestoru aj času. Okrem Seržanta nikto netušil, že za scénou čaká Sweno. Prišiel čas na hviezdu večera.

„A týmito slovami,“ nadýchol sa, „odovzdávam slovo…“

V umeleckej prestávke zachytil zvuk. Hlboké vrčanie nákladného auta s veľkým motorom na zbytočne nízkom prevode. Nuž, na cesty dnes vyráža kadekto.

„… slovo…“

Náraz. A vedel, že to brána vyletela z pántov. A hviezda večera práve dostala konkurenciu.

Duff stál na ulici pred sivým päťposchodovým domom. Pozrel sa na hodinky. O päť minút štyri. Ešte s prehľadom stíha oslavu. Zazvonil.

„Poď hore,“ ozvala sa v reproduktore Caithnessová.

Po ich rozhovore v tmavej komore zašiel k Murárovi, sadol si bokom od ostatných a objednal si pivo. Samozrejme, že čas čakania mohol stráviť aj prácou v kancelárii, no Macbeth mu prikázal nevstávať z postele vo Fife. Vypil pivo, objednal si ďalšie. Mal čas premýšľať.

Teraz vychádzal po schodoch, nie váhavými ťažkými krokmi človeka, ktorý kráča ku gilotíne, ale svižnou, ľahkou chôdzou muža, ktorý to chce mať čím skôr za sebou a predsa prežiť. Ponáhľa sa totiž do nového života.

Dvere bytu ho čakali otvorené.

„Poď ďalej,“ počul odkiaľsi Caithnessovej hlas.

S úľavou si vydýchol, keď zbadal, že všetky jeho veci vyložila na stôl v chodbe. Kozmetická taška. Holiaci strojček. Pár košieľ a trenírok. Tenisová raketa, ktorú mu kúpila, keďže obaja hrávali. Nikdy ju nepoužil. Náhrdelník a pár perlových náušníc. Pohladkal šperky, ktoré jej daroval. Nosila ich často.

„Tu som,“ zakričala zo spálne.

Hrala hudba. Elvis. Love Me Tender.

Duff prešiel k otvoreným dverám, už váhal. Jej vôňu cítil až sem.

„Duff,“ povedala neistým hlasom, keď zastal vo dverách.

„Vrátim ti, čo si mi dal, len očakávam niečo na rozlúčku.“

Ležala na posteli v čiernom korzete a nylonových pančuchách. Aj to jej kúpil on. Pri posteli stála chladiaca nádoba s otvorenou fľaškou šampanského, očividne z nej už pila. Díval sa na ňu. Nikdy nebol s krajšou a milšou ženou. Vždy, keď sa na ňu pozrel, jej krása mu vyrazila dych ako prvýkrát. A pocítil každý prejav lásky, ktorý si vymenili, každú jazdu, čo spolu zažili. A teraz sa toho vzdáva. Navždy.

„Caithnessová,“ zašepkal Duff. Stiahlo mu hrdlo. „Moja zlatá, krásna Caithnessová.“

„Poď.“

„Nemôžem…“

„Jasné, že môžeš. Mohol si tak dlho, mnohokrát a toto je naposledy. Toľko mi ešte dlžíš.“

„Nebudeš mať z toho radosť. Ani ja nie.“

„Duff, ja nechcem radosť, ja chcem zadosťučinenie. Chcem, aby si sa aspoň raz plazil. Aby si prehltol svoju úžasnosť a urobil to, čo chcem ja. A teraz chcem toto. Len toto. Potom si pokojne vypadni aj do najčernejších pekiel, ťahaj domov na večeru k žene, ktorú už nemiluješ. Tak poď, aj odtiaľto vidím, že si pripravený...“

„Nie, Caithnessová. Nemôžem. Tvrdila si, že s vďakou prijmeš to, čo ti moje srdce môže dať. No ja ti neviem dať len trochu. Zradím tým dvojnásobne, teba aj matku mojich detí. A keď si vtedy tvrdila, že ju už nemilujem, neklamala si.“ Nadýchol sa. „Lebo som na to zabudol. Ale už som si spomenul. Milujem ju, vždy som ju miloval. A práve som ti bol neverný s vlastnou manželkou.“

Videl, že tie slová ju zasiahli. Tenké, falošné pozlátko zvádzania zmizlo a uvoľnilo cestu čiernemu šoku. V očiach sa jej zaleskli slzy, schúlila sa, rýchlo sa zakryla plachtou.

„Zbohom, Caithnessová. Nenáviď ma tak, ako si zaslúžim. Odchádzam.“

Pri dverách si vzal pod pazuchu šaty a kozmetickú tašku. Raketu jej nechal, na dedine sa tenis nehrá. Chvíľu sa díval na náušnice a náhrdelník. Počul jej ubolený plač zo spálne. Sú to drahé kúsky, stáli viac, než si vlastne mohol dovoliť, no teraz preňho zostali bezcenné. Nemal ich komu dať, leda tak do záložne. No zvládal predstavu, že ich bude nosiť niekto iný?

Zaváhal. Pozrel sa na hodinky. Potom odložil ostatné veci, vzal len šperky a vrátil sa do spálne. Keď ho zbadala, prestala plakať. Tvár mala vlhkú od sĺz, šminky sa jej rozmazali. Z tela sa jej vydral posledný vzlyk. Jedna pančucha jej skĺzla, aj jedno ramienko.

„Duff…,“ zašepkala.

„Caithnessová,“ prehltol. Cukor v žalúdku, krv v mozgu. Šperky padli na zem.

Seržant schmatol z baru pušku a rozbehol sa k oknu. Jeho kumpáni už bežali do skladu zbraní. Za oknom naozaj stál nákladiak, bokom ku klubovni. Motor hučal, brána mu ešte visela na nárazníku.

A Chang s ňou. Seržant si priložil pušku k oku, keď sa z auta zosunula plachta. A na aute stáli chlapi v čiernych škaredých uniformách gardy, po zuby ozbrojení. No na aute bolo ešte čosi horšie a Seržantovi zamrzla krv v žilách. Tri príšery. Dve z ocele, na stojanoch, s nábojnicou, rotujúcou hlavňou a chladiacou komorou. Tretia stála medzi nimi, holohlavý, šľachovitý, chudý chlap, ktorého Seržant ešte nikdy nevidel, no aj tak ho vždy poznal, aj tak sa vždy nachádzal v jeho blízkosti. A teraz tento muž zdvihol ruku na pozdrav a zakričal: „Vernosť, bratstvo!“

Ostatní mu odpovedali. „Krstení ohňom, spojení krvou!“

Potom jednoduchý príkaz: „Páľ!“ Samozrejme. Páľ.

Seržant ho našiel v hľadáčiku a stlačil spúšť. Ozval sa výstrel. Posledný.

Z oblohy padala dažďová kvapka cez hmlu na špinavé prístavné mesto. Mierila na podkrovné okno, za ktorým sa miloval pár. Muž bol ticho, no boky sa mu hýbali, pomaly, ale dôrazne. Žena pod ním zarývala nechty do plachty, prijímala ho vzlykajúc a netrpezlivo. Platňa už dávno dohrala svoju sladkú melódiu a ihla monotónne a opakovane ako chlap narážala do etikety s príkazom Love Me Tender. No milenci to nevnímali, nevnímali nič, len tento opakovaný pohyb, v ktorom uviazli, nevnímali ani jeden druhého, ako do seba bijú, ako vyháňajú démonov, vyháňajú realitu, okolitý svet, toto mesto, tento deň, tieto minúty, túto chvíľku. No kvapka nedopadla na okennú tabuľu. Studený závan vetra zo severozápadu ju zahnal na východ nad rieku, ktorá delila mesto pozdĺžne, a na juh nad zrušenú železničnú trať, ktorá delila mesto priečne.

Letela nad priemyselnou zónou, nad vyhasnutým komínom Estexu a ďalej na východ k nízkej ohradenej drevenej stavbe medzi zatvorenými budovami tovární. Tam ukončila svoj let na lebke chudého chlapa, stiekla mu po čele, na chvíľu sa mu zastavila na krátkych mihalniciach, kým mu neskĺzla ako slza po líci, ktoré nikdy nezakúsilo skutočné slzy.

Seyton necítil, že ho trafili. Ani náhodná dažďová kvapka, ani Seržantova guľka. Keď stál rozkročený na nákladiaku so zdvihnutou rukou, cítil len vibráciu auta, keď Gatlingove guľomety spustili paľbu. Cítil, ako sa mu chvenie šíri od podošiev do krížov, cítil zvuk na bubienkoch, kde sa menil z vrkotavého mrmlania na rev a potom na súvislé zavýjanie, keď hlavne čoraz rýchlejšie pľuli guľky. A postupne, keď rozstrieľali klubovňu na márne kúsky, cítil teplo z tých dvoch strojov. Lebo to naozaj boli dva pekelné stroje s jedinou funkciou, hltať kov, ktorým ich kŕmia, a opäť ho vypľúvať ako bulimické roboty, len rýchlejšie než čokoľvek iné na svete.

Zatiaľ videli len zlomok škody, ktorú spôsobili vo vnútri, no postupne sa im začala odhaľovať, keď vypadávali okná a dvere a pred očami sa im rozpadali múry budovy. Za dverami sa na zemi zjavila žena. Nemala časť hlavy, telo sa jej však ďalej triaslo, akoby ju kopla elektrina. Seyton pocítil erekciu. Určite ju vyvolali otrasy na nákladiaku. Jeden guľomet prestal strieľať. Seyton sa obrátil k strelcovi.

„Stalo sa niečo, Angus?“

„Sme hotoví,“ zakričal Angus a odhrnul si z čela plavú ofinu.

„Kým nepoviem dosť, nikto neprestane.“

„Ale…“

„Rozumel si?“ zahučal Seyton.

Angus prehltol. „Za Banqua?“

„Veď som ti to povedal! Za Banqua! Páľ!“

Angusov guľomet sa opäť rozdunel. Seyton však už videl, že Angus sa nemýlil. Sú hotoví. Každý decimeter štvorcový vyzeral ako rešeto. Všetko zostalo zničené. Všetko mŕtve. Aj tak ešte čakal. Zatvoril oči a užíval si ten pocit. Prišiel však čas dožičiť dámam pokoj.

„Dosť!“ zakričal.

Guľomety stíchli.

Z rozbitej klubovne stúpal oblak prachu.

Seyton zatvoril oči a nadýchol sa. Oblak z duší.

„Čo je?“ zašušlal Olafson z rohu nákladiaka.

„Ušetríme si muníciu,“ vysvetlil mu Seyton. „Máme úlohu ešte aj popoludní.“

„Šéfe, krvácaš! Na pleci.“

Seyton sa pozrel na bundu, čo sa mu nalepila na lakeť, z ktorého mu zurčala krv. Zakryl si ruku dlaňou. „To bude v pohode,“ odvetil. „Všetci si pripravte revolvery. Ideme dnu a počítame. Kto nájde Swena, hlási sa u mňa.“

„A ak nájdeme niekoho živého?“ spýtal sa Angus.

Ktosi sa zasmial.

Seyton si utrel z líca kvapku. „Opakujem Macbethov pokyn. Nikto z Banquových vrahov nesmie prežiť. Stačí ti taká odpoveď, Angus?“

21. kapitola

Meredith vyvešala opraté posteľné plachty na šnúru na terase pred dverami domu. Milovala tento dom, jeho vidiecku, tradičnú, triezvu a zároveň praktickú atmosféru, ktorá sa na nič nehrá. Keď sa ľudia dozvedeli, že Duff býva na statku vo Fife, automaticky predpokladali, že ide o nejaké panské sídlo, a opis jednoduchých podmienok, v akých žili, považovali za koketnú skromnosť. Čo by žena s jej priezviskom robila na spustnutom statku?

Vyprala všetky plachty v dome, aby si Duff nemyslel, že jej išlo len o manželskú posteľ. V ktorej sa budú dnes v noci milovať. Zabudnú na všetko zlé. Prebudia k životu minulosť. Tá len spala, driemala. Cítila, ako ju pri tej predstave zaplavuje teplo. Ich spoločné intímne chvíle dopoludnia na skale boli úžasné. Rovnako úžasné ako prvé roky. Nie, ešte lepšie. Nôtila si melódiu, ktorú nepochybne zachytila v rádiu, nevedela, čo to je, zavesila poslednú plachtu, pohladkala mokrú bavlnu, nadýchla sa jej vône. Vietor nadvihol plachtu, tvár aj šaty jej zalialo slnečné svetlo. Teplé, dobré, jasné. Taký má byť aj život. Milovať, pracovať, žiť. Tak ju vychovali, tomu ešte vždy verila.

Kdesi zaškriekala čajka. Zakryla si oči pred slnkom. Čo robí tak ďaleko od mora?

„Mama!“

Výsledok jej veľkého prania visel v niekoľkých radoch, musela sa pretancovať k dverám domu.

„Áno, Ewan?“

Jej syn sedel na lavici pri okne, opieral si bradu v dlaniach a díval sa von. Žmúril oči do nízkeho popoludňajšieho slnka.

„Tato už príde?“

„Jasné. Ako sa ti darí s polievkou, Emilie?“

„Už som dávno hotová,“ odvetila dcéra a z povinnosti zamiešala vo veľkom hrnci.

Hustý vývar. Jednoduchá, výživná sedliacka strava.

Ewan vystrčil spodnú peru. „Sľúbil, že príde pred večerou.“

„Keď príde, máš právo obesiť ho za porušenie sľubu,“ usmiala sa mama a pohladkala ho po plavej ofine.

„Všetkých klamárov treba obesiť?“

„Do jedného.“ Meredith sa pozrela na hodinky. Odkedy je otvorený len starý most, trápia obyvateľov v popoludňajšej špičke veľké zápchy.

„Kto?“ spýtal sa chlapec.

„Čo kto?“

„Kto má obesiť tých, čo klamú?“ Ewan mal neprítomný pohľad, akoby sa rozprával sám so sebou.

„Samozrejme, že tí čestní.“

Ewan sa pozrel na mamu. „Tak potom sú tí, čo klamú, hlupáci, lebo ich je oveľa viac než tých čestných. Takže by ich mohli poraziť a obesiť.“

„Počúvajte!“ vykríkla Emilie.

Meredith nastražila uši. A už to počula aj ona. Vzdialené hučanie motora. Auto sa blíži.

Chlapec zoskočil z lavice. „Ide! Emilie, poďme sa ukryť a nastrašíme ho!“

„Áno!“

Deti zmizli v spálni, Meredith podišla k oknu. Dívala sa do slnka. Nevedela by vysvetliť, čoho sa bojí. Možno toho, že Duff, ktorý sa blíži, bude iný než ten, ktorý dopoludnia odchádzal.

Duff vyradil rýchlosť a pomaly schádzal po kamenistej ceste k domu. Kamienky pod kolesami mrmlali ako trollovia z podzemia. Celú cestu od Caithnessovej šoféroval ako blázon, porušil princíp, ktorý mu bol doteraz svätý, nikdy nezneužije policajný maják, ktorý má odložený v priečinku spolujazdca. No vďaka nemu sa mu aspoň podarilo predbehnúť sa v rade na starý most. Premávka však bola taká hustá, že aj s majákom sa musel trpezlivo predierať pomedzi autá. Dupol na brzdu, trollovia zmĺkli. Vypol motor, vystúpil. Slnko žiarilo na bielych plachtách, ktoré mu mávali na uvítanie z verandy. Prala. Oprala všetky plachty, aby si nemyslel, že jej išlo len o manželskú posteľ. A hoci sa nasýtil milovania, telo mu zaplavilo teplo. Lebo opustil Caithnessovú. A Caithnessová opustila jeho. Stála vo dverách, utrela si poslednú slzu, dala mu posledný bozk na rozlúčku a zašepkala, že za ním zatvára dvere. Vždy, keď sa pre niečo rozhodne, zvládne to. A jedného dňa možno vstúpi dverami, ktorými teraz vyšiel, niekto iný. Odvetil, že jej to praje. Bude to šťastný muž. Na ulici si takmer poskočil od úľavy, od šťastia zo znovuzískanej slobody. Veru, len si to predstav, slobodný! Aby bol s manželkou a so svojimi deťmi! Život je zvláštny. A nádherný.

Vyšiel na verandu. „Ewan! Emilie!“ Keď prichádzal domov, zvykli mu vybehnúť v ústrety. No občas sa aj ukryli, aby ho prepadli.

Vkĺzol medzi plachty.

„Ewan! Emilie!“

Zastal. Stratil sa medzi plachtami, ktoré vrhali dlhé tiene na dlážku verandy. Nadýchol sa vône mydla a čerstvej vody. Zavoňal ešte čosi. Usmial sa. Ich vývar. Usmial sa ešte viac, keď si predstavil veselú debatu. Ewan bude trvať na tom, aby mu nalepili bradu, skôr než sa pustí do polievky. Vládlo úplné ticho. Pasca mohla kedykoľvek zaklapnúť.

V tieňoch plachiet sa odrážali malé slnečné bodky.

Zastal. Civel na ne.

Potom sa pozrel na seba. Aj jeho pulóver a nohavice boli bodkované od slnka. Srdce sa mu zastavilo. Prešiel ukazovákom po plachte. Dierka. A ďalšia. Prestal dýchať.

Odtiahol plachtu na poslednej šnúre.

Kuchynské okno zmizlo. Steny boli prevŕtané tak husto, že dier akoby bolo viac než muriva. Nazrel cez otvor, kde kedysi bolo okno. Hrniec na sporáku pripomínal kuchynské sitko. Sporák aj podlahu pokryl žltozelený a ešte teplý vývar.

Chcel vojsť. Musel vojsť. No neprinútil sa, topánky mu primrzli k verande, vôľa zmizla.

V kuchyni aj tak nikto nie je, opakoval si. Je prázdna. Možno je prázdny celý dom. Zničený, ale prázdny. Možno sú v saunovom domčeku. Možno. Možno ešte nie je všetko stratené.

Vytrhol sa z mrákot, vošiel cez otvor, kde kedysi boli dvere, do detskej izby. Najprv k Emilie, potom k Ewanovi. Skontroloval rozstrieľané skrine, nazrel pod postele. Nikto. Ani v hosťovskej. Vošiel do poslednej izby. Jeho a Meredithina spálňa, široká, mäkká manželská posteľ, kde sa počas dobrých nedeľných rán zmestili všetci štyria, objímali sa, šteklili si nahé palce na nohách, výskali, škriabali sa po chrbte, rozprávali sa o zvláštnych aj celkom bežných veciach a žartom sa hádali o to, kto vstane prvý. Dvere do spálne zostali stáť, no boli posiate guľkami rovnako husto ako zvyšok domu. Duff sa nadýchol.

Možno ešte nie je všetko stratené.

Položil ruku na kľučku. Otvoril.

Samozrejme, vedel, že sa klame. Čím viac trénoval sebaklam, tým ľahšie videl veci inak, než boli v realite. V posledných dňoch mu však padla z očí blana a teraz videl len to, čo mu ukazovala skutočnosť. Perie z matracov akoby snežilo. Možno preto všetko pôsobilo tak pokojne. Meredith akoby sa pokúšala zohriať Ewana s Emilie, ktorí sa krčili v rohu izby v maminom objatí. Steny nad nimi boli oblepené červeným perím.

Duff sa nadýchol do rozochvených pľúc. Z hrdla sa mu vydral vzlyk. Vzlyk plný bolesti a hnevu.

Všetko je stratené.

Úplne všetko je stratené.

22. kapitola

Duff stál na prahu. Díval sa na posteľnú prikrývku. Vedel, že nikomu už nepomôže. A ak pošliape perie, len znečistí miesto činu a možno aj zničí technické stopy. Musí ich však predsa zakryť. Ešte naposledy ich zakryť, nemôžu takto sedieť. Urobil prvý krok, zastal.

Zachytil zvuk. Výkrik.

Cúvol, rýchlo prešiel do obývačky, k rozbitému oknu otočenému na juhovýchod k jazeru. Opäť ten výkrik. Dosť ďaleko, aby nevidel, kto kričí, no v tichom popoludní sa zvuky niesli doďaleka. Hlas znel nahnevane. Opakoval to isté slovo, no Duff nerozumel. Otvoril zvyšok zásuvky v komode, vytiahol ďalekohľad, namieril na saunu. Jedno sklo ďalekohľadu bolo rozbité, druhé zostalo dosť celé na to, aby videl, ako sa k nemu po ceste blíži plavovlasý chlap. Za ním, pred saunou, stál nákladiak a na ňom muž, ktorého spoznal. Seyton. Stál medzi dvoma strojmi, ktoré vyzerali ako obrovské mlynčeky na mäso. Duff si spomenul na Macbethove slová. Zostaneš v posteli aspoň dva dni.… To je príkaz. Macbeth to vedel. Vedel, že Duff odhalil, kto zavraždil Duncana. Lennox. Zradca Lennox. Zajtra nijaký sudca z Capitolu nepríde.

Duff videl, ako sa Seytonovi hýbu pery, až potom zachytil zvuk. To isté zúrivé slovo: „Angus!“

Rýchlo odstúpil od okna, aby ho neprezradil odraz slnečných lúčov od ďalekohľadu. Musí vypadnúť.

Kým na mesto sadla tma, správa o masakri v klubovni Norse Riders sa stihla rozšíriť. A o deviatej sa väčšina novinárov, televíznych aj rozhlasových reportérov mesta zišla v sále policajnej stanice. Macbeth stál v bočnom krídle a sledoval Lennoxa, ako ich víta na tlačovej konferencii.

„Prosím, aby ste nepoužívali blesk, kým policajný prezident neskončí. Ak sa chcete niečo spýtať, prihláste sa a počkajte, kým vás oslovíme. A týmto vítam policajného prezidenta nášho hrdého mesta pána Macbetha.“

Lennoxovo uvítanie – a možno aj chýr o porážke Norse Riders v boji pri klubovni – presvedčilo pár menej skúsených novinárov, aby zatlieskali, keď na pódium vyšiel Macbeth, no skromný potlesk rýchlo stíchol pod vplyvom veľavravných pohľadov ostrieľaných kolegov.

Macbeth vystúpil na pódium. Nie, on obsadil pódium. Cítil, že to, čoho sa vždy najväčšmi bál, prihovárať sa skupine ľudí, mu teraz nielen nie je proti srsti, ale má to rád, túži po tom, potrebuje to. Odkašľal si, nazrel do papierov. Potom začal.

„Polícia dnes uskutočnila dva ozbrojené zásahy proti ľuďom, ktorí stoja za vraždami našich policajtov, medzi nimi aj policajného prezidenta Duncana, a za dovozom najväčšieho množstva narkotík, aké toto mesto videlo. Teší ma, že vás môžem informovať, že prvý zásah sa vzhľadom na okolnosti vydaril na sto percent. Zločinecká skupina známa pod názvom Norse Riders zanikla.“ Ticho prerušil výkrik bravó. „Pod okolnosťami mám na mysli nasledovné: plánovali sme zatýkať, vychádzajúc z nových informácií, ktoré sme získali po prepustení niektorých členov skupiny, no keď Norse Riders spustili streľbu na gardu, nemali sme na výber a museli sme úder tvrdo opätovať.“

Výkrik zo zadných radov: „Je medzi mŕtvymi aj Sweno?“

„Áno,“ prikývol Macbeth. „Teda, nachádza sa medzi mŕtvolami, ktoré sa nedajú identifikovať vzhľadom na rozsiahle poranenia, no myslím si, že všetci spoznáte…“

Macbeth vytiahol ligotavú šabľu. Zazneli ďalšie výkriky bravó a teraz sa k spontánnemu potlesku pridali aj tí skúsenejší. „Skončila sa tým jedna epocha. Našťastie.“

„Povráva sa, že medzi mŕtvymi sú aj ženy a deti.“

„Áno a nie,“ odvetil Macbeth. „Dospelé ženy, ktoré sa dobrovoľne pridali ku skupine, áno. Väčšina z nich nemá čistý register trestov a ani jedna sa nepokúsila zabrániť Norse Riders, aby nezačali strieľať. To s deťmi je, samozrejme, nezmysel, nezaznamenali sme jedinú nevinnú obeť.“

„Spomínali ste ešte jeden zásah. O čo išlo?“

„Zasahovali sme mimo mesta, vo Fife, krátko po prvej akcii. Na relatívne odľahlom mieste, preto ste zrejme o tom nepočuli, no išlo o pokus o zatknutie policajta, ktorý dokázateľne dlhodobo spolupracoval s Norse Riders. Pochopiteľne, je nám veľmi ľúto, že takého človeka sme mali v našich radoch, no to len dokazuje, že ani policajný prezident Duncan nebol neomylný, keď prenechal drogové oddelenie a neskôr aj oddelenie vrážd tomuto mužovi, inšpektorovi Duffovi. A ani my nie sme neomylní, brali sme ohľad na fakt, že žil s rodinou, a verili sme, že bude uvažovať rovnako a vzdá sa, aby ju ochránil. Keď sme dorazili na miesto, riaditeľ gardy, policajt Seyton, vyzval Duffa, aby vyšiel von a vzdal sa, Duff na jeho výzvu reagoval streľbou.“

Ukázal na Seytona, ktorý stál pod lampou pri dverách, aby ho všetci videli a všimli si aj bielu šatku, v ktorej mal zavesenú ruku.

„Len šťastnou náhodou nebola guľka smrteľná a policajt Seyton sa našťastie dostal rýchlo do rúk lekárom, vďaka čomu je predpoklad, že vyviazne bez trvalých následkov. No nehľadiac na rozsah svojho zranenia, ďalej viedol protiútok. Žiaľ, Duff v zúfalstve a zbabelosti použil vlastnú rodinu ako živý štít a tragickým dôsledkom jeho rozhodnutia bolo, že jeho najbližší prišli o život. Duffovi sa podarilo dostať za dom a zmiznúť vo vlastnom aute. Je po ňom vyhlásené pátranie, intenzívne ho hľadáme a ja vám sľubujem, že ho nájdeme a potrestáme. Zároveň využijem príležitosť, aby som vám oznámil, že som sa rozhodol policajtovi Seytonovi udeliť hodnosť inšpektora.“

Potlesk opäť zosilnel. Keď stíchol, ozvalo sa zakašľanie a potom hlas s výrazným hrdelným er: „Toto je všetko pekné, pán Macbeth, ale kde sú dôkazy...“ – slovo dôkazy vyslovil pomaly a prehnane zreteľne, akoby to bolo zložité cudzie slovo – „… voči ľuďom, ktorých ste zabili?“

„Pokiaľ ide o Norse Riders, svedkovia ich videli strieľať na Banquovo auto a máme odtlačky prstov na jeho aute a v ňom. Aj krv na Banquovom sedadle je identická s krvou niekoľkých mužov, ktorých sme po dnešnom zásahu našli mŕtvych v klubovni. Technici nám už dnes večer potvrdili, že na okne vodiča sme zvnútra našli odtlačky prstov, ktoré patria...“ Macbeth sa nadýchol, „… inšpektorovi Duffovi.“

V miestnosti zašumelo.

„Rád by som pri tejto príležitosti vyzdvihol prácu našich technikov. Duff dorazil na miesto Banquovej vraždy krátko po čine, čo je zvláštne, keďže nikomu z oddelenia vrážd sa nedarilo skontaktovať sa s ním, keď ho chceli informovať o prípade. Očividne prišiel zmazať odtlačky prstov a iné technické stopy. No naši odborníci nedovolili nikomu, naozaj nikomu, priblížiť sa k mŕtvole, aby nedošlo k zničeniu dôkazov. Dodám, že podozrenie na spoluprácu Duffa s Norse Riders skrslo už počas razie v nákladnom prístave. Akurát vtedy polícia aj garda dostali také jednoznačné tipy, že Duff sa nemohol tváriť ľahostajne, ak nechcel vzbudiť podozrenie, že nad nimi drží skorumpovanú ochrannú ruku. A tak veľmi múdro zorganizoval akciu, odsúdenú na neúspech, mal primálo kolegov, všetci neskúsení, len z jeho oddelenia. V zmysle predpisov sa mal pritom obrátiť na gardu.

Našťastie sme sa o razii dozvedeli a rozhodli sme sa konať. Nechcem preháňať, no ten večer bol začiatkom konca Norse Riders a inšpektora Duffa. Norse Riders a inšpektor Duff si vykopali hrob, keď sa pomstili za stratu tovaru a piatich svojich členov zavraždením najprv Duncana a následne Banqua a jeho syna. A to je zároveň poslednýkrát, keď som použil pri Duffovi jeho hodnosť, pretože v policajnom zbore je takéto označenie vyjadrením úcty.“ Macbeth si s údivom uvedomil, že hlas sa mu chveje úprimne, absolútne úprimne.

„Pán Macbeth, naozaj si myslíte…“

„Ak chcete položiť otázku…,“ prerušil novinára Lennox, no Macbeth ho gestom zastavil a kývol Kiteovi, aby pokračoval. Cítil sa byť pripravený zdolať tohto večného kverulanta.

„Pán Macbeth, naozaj si myslíte, že si policajný zbor za tieto dva zásahy nezaslúži aspoň čiastočnú kritiku? V priebehu jediného popoludnia ste pripravili o život siedmich ľudí, ktorých ste hodinu predtým prepustili, deväť ďalších členov skupiny, väčšinou s čistým registrom trestov, a šesť žien, ktoré podľa našich informácií nemali nič spoločné s prípadnými zločinmi Norse Riders. A teraz ste nám doplnili, že medzi obete sa zaradila aj rodina vo Fife a o jej nevine sa nedá pochybovať. Napriek tomu si myslíte, že ste sa nedopustili jedinej chyby?“

Macbeth pozrel na Kitea. Rozhlasový redaktor mal kruh tmavých vlasov okolo holej lebky a briadku, ktorá mu kreslila okolo úst smutný výraz. Prinášal výhradne zlé správy. Macbeth sa zamyslel nad osudom, aký čaká takéhoto muža. Urovnal si listy. Vytiahol stránku s textom, ktorý napísal sám a Lady s Lennoxom ho dotiahli do dokonalosti. Nadýchol sa. Cítil sa v absolútnej pohode. Perfektne naordinovaná dávka. A teraz dostal prihrávku na smeč.

„Máte pravdu,“ začal Macbeth s pohľadom na prítomných. „Dopustili sme sa chýb.“ Čakal, čakal, kým nebude ešte väčšie ticho, v ktorom sa už nebude dať ani dýchať, keď si priestor bude priam pýtať nejaký zvuk. Pozrel do papiera. Musí to povedať živo, nesmie len odcitovať text, ktorý má pred sebou.

„V demokracii,“ pokračoval, „jestvujú pravidlá, ktoré nás dnes prinútili prepustiť časť zatknutých členov skupiny z väzby. Postupovali sme striktne podľa nich.“ Kývol hlavou namiesto slovka amen. „V demokracii jestvujú pravidlá, ktoré umožňujú polícii zatknúť podozrivého, keď sa v prípade zjavia nové dôkazy. Postupovali sme podľa týchto pravidiel.“ Ďalšie kývnutie. „V demokracii jestvujú pravidlá upravujúce spôsob, ako má polícia reagovať, keď sa podozrivý vzoprie zatknutiu a – ako v tomto prípade – začne strieľať na políciu. Postupovali sme podľa nich.“ Samozrejme, mohol pokračovať, no zhodli sa na tom, že trikrát stačí. Zdvihol ukazovák aj pohľad k prítomným. „Nič viac a nič menej. Niekto to už nazval hrdinským činom. Niekto zasa najefektívnejšou a najžiadúcejšou policajnou akciou v dejinách utrpenia tohto mesta. A niekto zvrat v boji s kriminalitou, ktorá vyčíňa na našich uliciach a ničí našu mládež.“ Postrehol, ako kývaním hlavou nakazil poslucháčov, dokonca zachytil pár tichých súhlasných slov. „Ako policajný prezident však len konštatujem, že robíme prácu, ktorou nás poverilo mesto. Viac od nás policajtov nemôžete žiadať.“

Na prázdnej galérii si všimol Lennoxa, ako stojí pripravený pri čítačke, no Macbeth sledoval svoju kópiu na papieri.

„Priznám sa však, že dnes cítim radosť,“ pokračoval Macbeth. „Radosť z toho, že slovo policajt môžem vysloviť s hrdosťou. Bože dobrý, ľudia, veď na okamih zabudnime na opatrné byrokratické formulácie. Je fakt, že sme dnes večer urobili veľké upratovanie. Zaplatili sme Swenovi a jeho vrahom rovnakou mincou. Ukázali sme svetu, čo čaká tých, ktorí nás pripravia o našich najlepších mužov...“

Zrazu bolo okolo neho svetlejšie, vedel, že na plátne za jeho chrbtom sa zjavil Duncan, čoskoro obraz prepne na Banqua a na Fleancea v uniforme pod jabloňou v záhrade za domom.

„Ale áno, urobili sme chybu. Urobili sme chybu, keď sme nevykonali toto veľké upratovanie skôr! Lebo pre policajného prezidenta Duncana prišlo neskoro. Prišlo neskoro aj pre inšpektora Banqua, ktorý celý život slúžil tomuto mestu. Aj pre jeho syna, kadeta Fleancea, ktorý sa tešil, ako raz bude kráčať v otcových šľapajach.“

Macbeth musel zhlboka dýchať, aby si ovládal rozochvený hlas. „No dnes popoludní sme ukázali, že nadišla nová doba. Doba, keď o dianí v meste už nerozhodujú kriminálnici. Doba, keď povstali občania tohto mesta a povedali nie. Nie, toto už nedopustíme! Stretli sme sa tu v prvý večer z týchto nových dní. A počas nasledujúcich dní budeme ďalej čistiť ulice mesta, lebo veľké upratovanie sa ešte neskončilo!“

Macbeth sa po posledných slovách poďakoval a zostal stáť. Užíval si aplauz, ktorý nie a nie utíchnuť. Stoličky škriabali o podlahu, keď novinári vstávali. Cítil, že mu zvlhli oči – dojala ho nefalšovaná reakcia cynických novinárov na jeho falošnú hru. A keď sa napokon postavil a zatlieskal aj Kite, hoci s trochu nižšou frekvenciou, zvažoval, či to nerobí len kvôli vlastnému prospechu. Videl totiž, že Macbeth si získal ich lásku. Získal moc.

A videl a počul, že nový policajný prezident sa nebojí tú moc použiť.

Macbeth kráčal po chodbe. Power. Cítil ho v žilách, harmónia ešte nevyprchala. Nie je taký dokonalý ako pred chvíľou, nepokoj a nervozita už klopú na dvere, ešte má však drogy viac než dosť. Dnes v noci si bude len užívať. Užívať si jedlo a pitie, užívať si Lady, užívať si výhľad na mesto, užívať si všetko, čo mu patrí.

„Výborný prejav, pane,“ pochválil ho Seyton, ktorý očividne nemal problém držať krok s Macbethovým tempom.

Lennox ich dobehol.

„Fantázia, Macbeth!“ dychčal. „Mám tu novinárov z Capitolu, ktorí sem prišli kvôli vám, radi by s vami urobili profilové interview a…“

„Odmietneme,“ nespomalil Macbeth krok. „Nijaké víťazné rozhovory, nijaké vavrínové vence, kým nedosiahneme cieľ. Niečo nové o Duffovi?“

„Jeho auto sme našli odstavené v meste vedľa Obelisku. Cesty von z mesta, letisko, lode, všetko sme začali kontrolovať polhodinu po tom, ako sme ho videli šoférovať z Fife do mesta, takže vieme, že tu ešte niekde je. Už sme prehľadali aj Banquov dom, aj dom jeho svokrovcov, nie je tam. No v tomto počasí potrebuje chlap v noci strechu nad hlavou, kontrolujeme preto všetky hotely, penzióny, ubytovne aj bordely. Všetci, úplne všetci sú dnes Duffovi v pätách.“

„Chytať je fajn, chytiť je ešte lepšie.“

„Príde aj to. Je to len otázka času.“

„Skvelé. Necháš nás chvíľu samých?“

„Samozrejme.“ Lennox zastal a ihneď sa vzdialil.

„Trápi ťa niečo, Seyton? Zranenie?“

„Nie, pane.“ Seyton si vytiahol ruku zo šatky.

„Nie? Netrafil ťa Seržant do ramena?“

„Výnimočne dobre sa mi hoja rany,“ odvetil Seyton. „Máme to v rodine.“

„To vážne?“

„Či sa mi hoja rany?“

„Či máš rodinu... Tak potom ťa trápi niečo iné.“

„Dve veci.“

„Von s tým.“

„To bábätko, ktoré sme našli a odniesli po streľbe z klubovne.“

„No?“

„Neviem, čo s ním. Leží mi doteraz v kancelárii.“

„Postarám sa oňho,“ prisľúbil Macbeth. „A to druhé?“

„Angus, pane.“

„Čo s ním?“

„Neuposlúchol rozkaz vo Fife. Odmietol strieľať a napokon odišiel skôr, než sme dokončili úlohu. Nazval akciu jatkami a vraj sa neprihlásil do gardy na to, aby páchal jatky. Obávam sa, že si môže pustiť jazyk na špacír. Mali by sme niečo urobiť.“

Zastali pred výťahom.

Macbeth si pošúchal bradu. „Takže podľa teba Angus stratil vieru. Nebude to po prvý raz. Spomínal ti, že študoval teológiu?“

„Nie, no ja mám na takéto veci čuch. Okrem toho na krku nosí odporne veľký kresťanský kríž.“

„Seyton, si šéf gardy. Aký postup navrhuješ?“

„Musíme sa ho zbaviť, pane.“

„Smrť?“

„Počul som vaše slová, že sme vo vojne, pane. A vo vojne sa trestajú zradcovia a zbabelci smrťou. Urobíme to, čo s Duffom, zahráme to tak, že je skorumpovaný a kládol odpor pri zatýkaní.“

„Porozmýšľam nad tým. Sleduje nás celé mesto, musíme prejavovať súdržnosť a jednotu. Cawdor, Malcolm, Duff a teraz Angus. Začne ich byť trochu priveľa. Mesto má radšej mŕtvych zločincov než zradných policajtov. Kde je?“

„Sedí dole v garde a trucuje, s nikým sa nebaví.“

„Fajn, skôr než niečo podnikneme, porozprávam sa s ním.“

Macbeth našiel Angusa v zasadačke. Tvár si skrýval v dlaniach, a keď Macbeth položil pred neho na stôl veľkú škatuľu na topánky a posadil sa oproti, ani sa nepohol.

„Počul som, čo sa stalo. Ako ti je?“

Ticho.

„Angus, si muž zásad. Aj to sa mi na tebe páči. Zásady sú pre teba dôležité, však?“

Angus zdvihol hlavu a pozrel sa na Macbetha očami podliatymi krvou.

„Aj teraz ti ich vidím v očiach,“ dodal Macbeth. „Spravodlivý hnev ti rozohrieva srdce, však? Vďaka nemu sa cítiš ako človek, akým by si chcel byť. No keď bratstvo žiada skutočnú obeť, niekedy žiadame od teba práve to, Angus, tvoje zásady – že sa vzdáš príjemného tepla čistého svedomia a začnú ťa budiť rovnaké nočné mory ako nás ostatných. Že sa vzdáš toho najcennejšieho, tak ako tvoj niekdajší Boh žiadal, aby mu Abrahám obetoval svojho syna.“

Angus si odkašľal, no aj tak hovoril zachrípnuto. „Ja sa vzdám, ale v prospech čoho?“

„V prospech dlhodobého cieľa. Pre blaho spoločnosti. V prospech mesta, Angus.“

Angus vydýchol. „Vysvetlíte mi, ako môžete zabíjať nevinných pre blaho spoločnosti?“

„Pred dvadsiatimi piatimi rokmi hodil americký prezident atómovú bombu na dve japonské mestá plné detí, civilov a nevinných. Ukončil tým vojnu. Boh nás trápi takýmito paradoxmi.“

„Ľahko sa vám to povie, keď ste tam neboli.“

„Viem, čo to stojí, Angus, ja som sám nedávno podrezal krk nevinnému človeku pre blaho spoločnosti. Neznamená to, že v noci dobre spím. Pochybnosti, hanba, pocity viny, to všetko je súčasťou ceny, ktorú musíme platiť, ak naozaj chceme urobiť niečo dobré a nielen si bahniť v útulnom, bezpečnom teple samoľúbosti.“

„Boha niet a ja nie som prezident.“

„Správne,“ prikývol Macbeth a otvoril škatuľu. „No keďže ja som v tejto budove oboje, dávam ti možnosť napraviť chybu, ktorej si sa dopustil vo Fife.“

Angus nazrel do škatule. A s hrôzou uskočil.

„Dnes v noci ju spáliš v peci Estexu,“ dodal Macbeth.

Angus zbledol ako mŕtvola. „T-t-to je bábätko z klubovne…“

„Vojaci na fronte, akými sme my dvaja, chápu, že vo vojne umierajú aj nevinní, no ľudia, za ktorých bojujeme, to netušia. Preto ich musíme pred nimi ukrývať, aby neprepadali hystérii. Si hysterický, Angus?“

„J-ja…“

„Počúvaj. Prejavil som ti touto úlohou dôveru. Môžeš ísť do Estexu, alebo môžeš obsah tejto škatule použiť na udanie svojich bratov z gardy. Riskujem, lebo potrebujem vedieť, či ti môžem veriť.“

Angus zavrtel hlavou. Z hrdla sa mu vydral vzlyk. „Potrebujete zo mňa urobiť spolupáchateľa, aby ste vedeli, že mi môžete veriť!“

Macbeth zavrtel hlavou. „Spoluvinník už si. Ja potrebujem vedieť, že si dosť silný niesť vinu bez toho, aby doma vedeli, akú cenu platíme za ich ochranu. Až vtedy uvidím, či si skutočný chlap, Angus.“

„Tvárite sa, že obeťou sme my a nie to dieťa. Nemôžem! Radšej ma zastreľte!“

Macbeth pozrel na Angusa. Necítil hnev. Možno preto, že ho mal rád. Možno preto, že vedel, že Angus im neublíži. No najmä mu ho bolo ľúto. Zatvoril škatuľu a vstal.

„Počkajte,“ zastavil ho Angus. „A-ako ma chcete potrestať?“

„Veď ty potrestáš sám seba,“ odvetil Macbeth. „Prečítaj si slová na našej vlajke. Keď ťa budú budiť nočné mory, nebudeš počuť krik tohto dieťaťa, ale slová Vernosť, bratstvo, krstení ohňom, zjednotení krvou.“

Vzal škatuľu a odišiel.

Do polnoci zostávala ešte hodina, keď Macbeth odomkol dvere apartmánu.

Lady stála pri okne chrbtom k nemu. Miestnosť osvetľovala jediná sviečka. Obliekla si nočnú košeľu. Položil škatuľu na stôl pod zrkadlom, podišiel k nej a pobozkal ju na zátylok.

„Práve, keď som prišiel, vypadol prúd,“ zašepkal. „Jack kontroluje poistky. Verím, že to nijaký z hostí nevyužije na to, aby ušiel s bankom.“

„Prúd vypadol v polovici mesta,“ zaklonila hlavu a oprela sa mu o rameno. „Videla som to odtiaľto. Čo máš v tej škatuli?“

„Čo ľudia nosia v škatuli od topánok?“

„V tom prípade nosíš topánky, akoby si držal atómovú bombu.“

Vtedy oblohu preťal blesk ako biela, žiarivá žila. Na okamih videli celé mesto.

Potom sa opäť zotmelo a zahrmelo.

„Nie je to krásne?“ spýtal sa a nadýchol sa vône jej vlasov.

„Neviem, čo myslíš.“

„Mesto. A bude ešte krajšie. Keď sa zbaví Duffa.“

„Ešte ho bude škarediť starosta. Nepovieš mi, čo skrývaš v tej škatuli?“ Mala zastretý hlas, akoby sa práve zobudila.

„Len niečo, čo potrebujem spáliť. Zajtra s tým pošlem Jacka do pecí Estexu.“

„Aj ja chcem zhorieť, drahý.“

Macbeth zmeravel. Čo to hovorí? Je námesačná? Ale veď námesační ľudia nie sú schopní komunikovať!

„Takže ste ešte nenašli Duffa?“ spýtala sa.

„Ešte nie, no hľadajú ho všade. Niekto mu pomáha, inak by sme ho už mali. Nedôverujem Lennoxovi.“

„Lebo vieš, že slúži Hekatemu a jeho bryggu?“

„Lebo Lennox je v prvom rade slaboch. Možno prepadol konšpiráciám ako Banquo. Možno ukrýva Duffa. Mal by som ho zatknúť. Seyton mi spomínal, že za Kennetha mučili zatknutých krátkymi elektrickými šokmi v dolných častiach tela, ak nechceli hovoriť. A potom im museli dávať ďalšie šoky, aby hovoriť prestali.“

„Nie.“

„Nie?“

„Nie. Zatýkanie v prostredí tvojej vlastnej skupiny by teraz nevyzeralo dobre. Zatiaľ to pôsobí tak, že si vylovil dve zhnité jablká v podobe Duffa a Malcolma. Pri troch to začne pripomínať čistky. A tie spochybňujú nielen odkaz ich obetí, ale aj šéfa. Nechceme predsa ponúknuť Tourtellovi dôvod, aby zaváhal s tvojím vymenovaním. A čo sa týka elektrických šokov, v tvojej časti mesta ešte vždy nejde prúd.“

„Tak čo urobím?“

„Zobudíš elektrikára a požiadaš ho, aby to opravil.“

„Láska, dnes večer si priečna. A to by si ma práve dnes mala rozmaznávať a uctievať ako hrdinu.“

„A ty mňa ako hrdinku, Macbeth. Hľadali ste u Caithnessovej?“

„U Caithnessovej? Prečo by sme mali?“

„Počas tej nočnej žúrky Duff tvrdil, že prenocuje u bratranca.“

„Spomínam si.“

„A nezaujalo ťa, že chlapec z detského domova má v meste bratranca?“

„Nie všetci strýkovia sú ochotní ujať sa…“ Macbeth zvraštil čelo. „Podľa teba Duff a Caithnessová…“

„Drahý Macbeth, môj hrdina, ty zostaneš navždy naivný nebyť pozorného ženského oka, ktoré sleduje, ako sa na seba dívajú tajní milenci.“

Macbeth prižmúril oči. Potom ju objal okolo hrude a pritiahol si ju k sebe. Ako by si bez nej poradil? „Len keď vidím nás dvoch v zrkadle,“ zašepkal jej do ucha. „Ďakujem, láska. Teraz si choď ľahnúť, odkážem to Lennoxovi, hneď vyrazia ku Caithnessovej.“

„Je späť.“

„Čo?“

„Elektrina. Pozri. Mesto nám opäť žiari.“

Macbeth otvoril oči a díval sa na jej osvetlenú tvár. Potom na ich telá sfarbené do červena neónovou reklamou na Bacardi na protiľahlej strane ulice.

„Lennox?“ Caithnessovej bola taká zima, že jej drkotali zuby, keď stála vo dverách svojho bytu s rukami skríženými na prsiach.

„Seyton?“

„Inšpektor Seyton,“ odsekol chudý chlap, odstrčil ju a vošiel dnu.

„Čo sa deje?“ spýtala sa.

„Je mi ľúto, Caithnessová,“ odvetil Lennox. „Máme príkaz. Je tu Duff?“

„Duff? Prečo by tu, preboha, bol?“

„A prečo by si, preboha, mala priznať, že tu je?“ uškrnul sa Seyton a dal pokyn chlapom so samopalmi, aby obsadili všetky štyri izby bytu. „Ak je tu, skrývaš ho. Vieš dobre, že je po ňom vyhlásené pátranie.“

„Len pokojne hľadajte,“ mykla plecom.

„Vrelá vďaka za ústretovosť,“ uštipačne sa poďakoval Seyton.

Díval sa na ňu spôsobom, pri ktorom jej napadlo, že si mohla obliecť aj niečo viac než len tenkú nočnú košieľku. Potom sa usmial. Caithnessovú striaslo. Pery mu kreslili rovnú čiaru, ktorá v kútikoch úst prudko stúpala k šikmým očiam. Ako u hada.

„Pokúšaš sa nás zdržať, však?“

„Zdržať?“ zopakovala v nádeji, že nezachytí strach v jej hlase.

„Pane?“ ozval sa jeden z chlapov. „Našli sme dvere na schody vedúce na povalu.“

„Naozaj?“ spýtal sa chladne Seyton, nespúšťajúc zrak z Caithnessovej. „Zaujímavé. Takže, odkedy sme zazvonili zdola a kým sme vyšli po schodoch, vypustila si mačku cez povalu. Mám pravdu?“

„Ani náhodou,“ odvetila.

„Samozrejme, že si uvedomuješ prísnejší trest, ak okrem ukrývania hľadanej osoby klameš polícii, však?“

„Neklamem, Seyton.“

„Inšpek…“ Odmlčal sa, opäť sa usmial. „Slečna Caithnessová, čelíš však garde a my sme znalci svojho remesla. A tak si napríklad skontrolujeme pôdorys domu, kým vyrazíme.“ Priložil si k ústam vysielačku. „Alfa pre Charlie. Zachytili ste Duffovu stopu? Prepínam.“

Krátke zašumenie, keď stlačil gombík na vysielačke, jej pripomenulo vlny na pláži niekde ďaleko odtiaľto.

„Ešte nie, Alfa,“ ozvala sa odpoveď. „Sú tu vhodné podmienky na zatýkanie. Žiadam potvrdenie, že máme objekt aj tak zneškodniť. Prepínam.“

Caithnessová si všimla, ako Seytonovi ochladol pohľad, hlas sa mu sprísnil.

„Duff je nebezpečný a popravil už dosť policajtov. Príkaz prišiel priamo od policajného prezidenta a treba ho do bodky dodržať.“

„Jasné. Prepínam a končím.“

Štyria muži sa k nim vrátili. „Nie je tu, šéfe.“

„Nič?“

„Toto som našiel na dlážke v spálni.“ Jeden z policajtov držal tenisovú raketu a šperky.

Seyton vzal raketu a naklonil sa k ruke so šperkami. Caithnessová mala pocit, že ich ovoniava. Potom sa na ňu opäť pozrel, obscénne ohmatávajúc rúčku rakety.

„Dosť veľká raketa na tvoju malú rúčku, slečna Caithnessová. A zvykneš rozhadzovať náušnice po izbe?“

Caithnessová sa vystrela. Nadýchla sa. „Je to známy ľudský zlozvyk. Hádzať perly sviniam. No časom sa azda človek naučí. Ak ste skončili s hľadaním a popravili ste aj mačku na povale, rada by som si opäť ľahla. Dobrú noc, páni.“

Videla, ako sa Seytonovi v očiach zablýskalo, otvoril ústa, no zdržal sa, keď mu Lennox položil ruku na plece.

„Ospravedlňujeme sa, že sme rušili, Caithnessová. Ale ako kolegyňa isto chápeš, že v tomto prípade sme povinní prevrátiť každý kameň.“

Lennox s mužmi vykročili k dverám, Seyton zostal stáť. „Hoci sa nám nemusia páčiť nechutnosti, ktoré nájdeme pod kameňom. Takže ti nekúpil snubný prsteň, však?“

„O čo ti ide, Seyton?“

Usmial sa svojím odporným úsmevom. „Veru, o čo človeku ide?“

Potom sa zvrtol na odchod.

Zatvorila za nimi dvere. Oprela sa o ne chrbtom. Kde je Duff? Kde dnes strávil noc? A čo mu želá? Peklo, v ktorom určite teraz trpí, alebo spásu, ktorú si nezaslúži?

Lennox civel skrz dažďovú vodu, ktorá sa valila po čelnom skle. V blesku sa červený semafor celý znetvoril. Bože, ako už túžil, aby sa tieto hodiny, táto zmena, táto noc skončili! Bože, ako túžil po tom, že si sadne v obývačke, naleje si whisky a strelí si brygg! Nešlo o to, že je závislý. Nešlo o to, že má problém. Bol narkoman, nie závislák, drogám vládne on, nie naopak. Patrí k hŕstke šťastlivcov, ktorí môžu drogovať a aj tak fungujú v náročnom zamestnaní, v úlohe otca aj manžela. Veru, práve drogy mu umožňujú fungovať. Bez tých prestávok by to azda ani nezvládol. Udržať rovnováhu, dávať si pozor, aby nešliapol vedľa. Robiť kompromisy, keď je to nutné, žrať hovná s úsmevom, sedieť ticho v člne, chápať, kto a o čom rozhoduje, obracať plášť. No jedného dňa príde jeho čas riadiť a rozhodovať. A ak nepríde, sú aj dôležitejšie veci. Rodina. Veď pre ňu to robí. Aby si so Sheilou mohli dovoliť priestranný dom v bezpečnej štvrti na západe, aby poslali tri šikovné deti do dobrej školy so zdravými hodnotami, mohli si raz do roka dopriať zaslúženú dovolenku pri Stredozemnom mori, mať zdravotné poistenie, zubára a všetko. Bože, ako miluje svoju rodinu! Občas len tak odložil noviny a díval sa, ako sedia okolo neho v obývačke, každý zabratý do svojho, a uvedomoval si, že toto je dar, o ktorom nikdy neveril, že mu ho osud dopraje. Láska druhých. Láska k nemu, hoci ho predtým prezývali Albín Albert a každú prestávku ho bili, kým nedostal potvrdenie od lekára, že neznáša denné svetlo a mohol tráviť čas medzi hodinami v triede. No aký bol bledý, malý a útly, o to väčšie mal ústa. Tak získal aj Sheilu, hovoril nahlas a dosť za nich oboch. A ešte viac, keď prvýkrát vyskúšal kokaín. Tá droga urobila z neho lepšiu verziu samého seba, bol energický, húževnatý, nebojácny. Aspoň chvíľu. Neskôr potreboval kokaín, aby sa nestal horšou verziou samého seba. A tak zmenil drogu v nádeji, že jestvuje aj iná cesta ako slepá ulička kokaínu. Maximálne jedna dávka denne. Viac nie. Niekto potrebuje päť. Tí nefungujúci. Od ich života má ďaleko. Otec sa mýlil, má chrbtovú kosť. Drží si veci pod kontrolou.

„Máš to pod kontrolou?“

Lennox sa strhol. „Prepáč?“

„Svoj zoznam,“ spresnil otázku Seyton zo zadného sedadla. „Máš prehľad, čo nám ešte zostáva?“

Lennox zíval. „Centrála. To je posledná zastávka.“

„Centrála je veľká.“

„Áno. Vrátnik však tvrdí, že Duff má len tri kľúče. Jeden od drogového a jeden od úseku vrážd.“

„A tretí?“

„Od garáže technikov. No pochybujem, že sa rozhodne riskovať zápal pľúc, ak sa vie ukryť pod stolom v suchej a teplej kancelárii.“

Vo vysielačke zapraskalo a nosový hlas im oznámil, že všetky hotelové izby v Obelisku vrátane strešného apartmánu skontrolovali bez výsledku.

Vrátnik ich už čakal s veľkým zväzkom kľúčov pred služobným vchodom. Lennoxovi so Seytonom a s ôsmimi policajtmi netrvalo ani dvadsať minút skontrolovať kancelárie drogového oddelenia.

Ešte rýchlejšie vybavili úsek vrážd. A to nazreli aj za platne na streche a do rúr ventilácie.

„Hotovo,“ zívol Lennox. „Na dnes padla, kolegovia. Pár hodín si pospite, zajtra pokračujeme.“

„Garáž,“ pripomenul mu Seyton.

„Ako som povedal…“

„Garáž.“

Lennox mykol plecom. „Máš pravdu, vybavíme to rýchlo. Chlapci, vy choďte domov, so Seytonom a Olafsonom skontrolujeme garáž.“

Zviezli sa výťahom na prízemie, kde im vrátnik odomkol bránu a rozsvietil.

Kým elektrina pracovala na tom, aby fosfát v neónoch začal fluoreskovať, Lennox zachytil zvuk.

„Počuli ste to?“ zašepkal.

„Nie,“ odvetil strážnik. „No ak ste niečo počuli, tak to šuchotali potkany.“

Lennox zaváhal. Nebol to šuchot labiek, ale vrzgot. Vrzgot topánok.

„Pekná pliaga,“ vzdychal vrátnik. „Nedá sa ich zbaviť, tu dolu nie.“

Veľká pivnica sa rozsvietila. Bola prázdna, s výnimkou vozíka s rôznym náradím a Banquovho Volva, zakrytého plachtou pri bráne. Päť zatvorených dverí.

„Ozvi sa mi, ak sa chceš zbaviť potkanov,“ utrúsil Seyton a odistil samopal. „Olafson, začneme zľava.“

Lennox sledoval, ako holohlavý chlap prekvapujúco mäkko a rýchlo prebehol pivnicou s Olafsonom v pätách. Brali jedny dvere za druhými ako v nacvičenom tanci s prísnou choreografiou. Seyton otvoril, Olafson vstúpil s pripraveným samopalom, kľakol si, Seyton ho nasledoval a vstúpil. Lennox počítal. Cítil, že čas, kedy bude potrebovať dávku, sa skracuje. Konečne posledná miestnosť. Seyton stlačil kľučku.

„Zamknuté!“ vykríkol.

„Ach tak, tmavú komoru vždy zamykáme,“ zapojil sa vrátnik. „Fotografie patria k dôkazovým materiálom. Duff nemal kľúč. Minimálne som mu ho nedal.“

„Tak poďme,“ navrhol Lennox.

Seyton a Olafson sa k nim vracali so sklopenými hlavňami samopalov, vrátnik im otvoril dvere.

Konečne.

Seyton vystrel ruku. „Kľúč.“

„Prosím?“

„Od tmavej komory.“

Vrátnik zaváhal, pozrel sa na Lennoxa, ktorý si vzdychol a prikývol. Vrátnik uvoľnil zo zväzku kľúč a podal ho Seytonovi.

„Čo to robí?“ spýtal sa vrátnik, keď sledovali, ako Seyton a Olafson pomaly prechádzajú popri Volve k tmavej komore.

„Svoju prácu,“ zamrmlal Lennox.

„Myslím to s tým nosom. Akoby vetril, ako nejaká zver.“

Lennox prikývol. Napadlo mu, že aspoň nie je jediný, kto má pocit, že Seyton sa občas správa ako... nevedel to pomenovať. Určite nie ako človek.

Seyton to už cítil. Pach. Ten istý ako v byte vo Fife a u Caithnessovej. Buď tu je, alebo tu pred chvíľou bol. Odomkol a otvoril dvere. Olafson vošiel dnu a kľakol si. Keď vrátnik stlačil vypínač pri dverách, rozsvietili sa lampy v garáži a vo všetkých vedľajších miestnostiach, tu zostala tma. Samozrejme, tmavá komora.

Seyton vošiel. Smrad chemikálií prehlušil pach obete, pach Duffa. Našiel vypínač vo vnútri, no nepodarilo sa mu rozsvietiť. Jasné, pri výpadku elektriny mohla vypadnúť poistka. Alebo niekto vymontoval žiarovku. Seyton zažal baterku. Stenu nad stolom zakryli veľké fotografie zavesené na šnúre. Seyton ich kontroloval svetlom z baterky. Dýka s krvavou čepeľou a rukoväťou. Duff tu bol. Seyton o tom už nepochyboval.

„Hej! Čo sa deje?“ Lennox. Ten malý, slabošský albín chcel ísť domov. Potil sa a zíval, hnusná ženská.

„Idem!“ zakričal Seyton a zhasol baterku. „Poď, Olafson!“

Seyton nechal Olafsona prejsť. Zabuchol za ním dvere a sám zostal stáť v miestnosti. Načúval v tme. Kým Duff neuverí, že nebezpečenstvo pominulo, nevylezie. Seyton namieril samopal na fotografie. Stlačil spúšť. Zbraň sa mu roztriasla v rukách, zvuk mu bil do bubienkov. Namaľoval salvou kríž. Potom opäť rozsvietil, prešiel k prederaveným fotografiám a odhrnul ich. Civel na diery v stene.

Duffa nikde.

Paľba mu ešte dunela v ušiach. Všimol si, že jedna z jamiek je hlbšia, dve guľky náhodou zasiahli to isté miesto.

Veď jasné.

Seyton vyšiel k ostatným.

„Čo to bolo?“ spýtal sa Lennox.

„Nepáčili sa mi tie fotografie,“ zamrmlal Seyton. „Ešte sme na niečo zabudli.“

„Áno,“ vzdychol si Lennox. „Na našu posteľ!“

„Duff uvažuje ako ľudia počas bombardovania za vojny. Ukrýva sa v bombovom kráteri, lebo verí, že bomba dvakrát nezasiahne to isté miesto.“

„Čo to kur…“

„Vrátil sa do svojho domu vo Fife. Poďme!“

Potkan vystrelil zo svojej skrýše, keď svetlo v garáži zhaslo a počul, ako sa zabuchli dvere a kroky sa vzdialili. Prebehol po vlhkej podlahe k autu v strede garáže. Pritiahla ho tam vôňa krvi. Sladkej, výživnej, len deň starej. Stačí mu dostať sa cez plachtu, ktorá zakrýva auto. Už sa mu to takmer podarilo, keď ho čosi vyrušilo. Aj tak prehrýzol posledný kúsok a bol dnu. Prebehol po dlážke na strane spolujazdca, popri prevodovej páke na gumový koberček pri pedáloch. Veľké kožené topánky. Strhol sa, keď jedna topánka zavŕzgala a pohla sa. Postavil sa na zadné a zaprskal. Úžasné, krvavé sedadlo vodiča bolo obsadené. Duff počul, ako potkan vykĺzol z auta. Potom pustil volant, ktorý kŕčovito zvieral. Srdce sa mu už nedralo z hrude, len búšilo ako šialené. Keď bol Seyton so svojimi ľuďmi v garáži, bilo mu tak, že to policajti museli počuť. Pozrel na hodinky. Päť hodín do úsvitu. Pokúsil sa pohnúť, no nohavice sa mu lepili na krvavé sedadlo. Banquova krv. Prilepila ho k tomuto miestu. Musí však vypadnúť. Ísť ďalej.

Ale kam? A ako?

Keď utekal, myslel si, že jednoduchšie bude dostať sa do mesta a stratiť sa v dave než utekať po poľných, mestských a štátnych cestách. Odstavil auto v uličke kúsok od Obelisku, vošiel do kasína, čo bolo jediné miesto, kde majú okrem Invernessu otvorené celú noc.

Samozrejme, že si tam nemohol prenajať izbu. Macbeth ako prvé skontroluje hotely a ubytovne v meste. No mohol sa tam posadiť k dlhému radu jednorukých banditov, rovnako sám a nerušený ako chlapík pri vedľajšom stroji, kŕmiť ich mincami a nechať sa pomaly okrádať. A to aj robil, kým uvažoval, kým sa pokúšal uvažovať nad tým, ako im utečie. Skúmal zlé vyhliadky, ktoré sa mu odvíjali pred očami v troch malých okienkach. Srdce. Dýka. Kráľovská koruna. Po pár hodinách sa presunul k baru, aby si kúpil pivo, či ho neprivedie na lepšie myšlienky. Nad barom v nemom televízore vysielali tlačovú konferenciu z policajnej centrály. Zrazu sa na obrazovke zjavila známa tvár s bielou jazvou, ktorá ňou prechádzala ako diagonála na zákazovej dopravnej značke. Jeho vlastný portrét s nadpisom HĽADANÝ. Duff rýchlo vybehol s vyhrnutým golierom a sklonenou hlavou. A studený nočný vzduch mu vyčistil mozog do tej miery, že našiel útočisko na noc v ich niekdajšom hniezde lásky, v garáži.

No už čoskoro začne svitať na piatok, musí vypadnúť skôr, než sa ľudia začnú trúsiť do práce cez špalier stojanov s novinami zdobenými jeho tvárou na titulnej strane.

Duff siahol do vrecka bundy. Nahmatal lesklý papier. Vytiahol balík. Nevedel odolať, predstavoval si Ewanovu tvár, keď pochopí, že dostal to, po čom túžil. Nahlas si vzlykol. Stop! Nesmie, sľúbil si, že nebude na nich myslieť. Smútok si môže dopriať, ak prežije.

Zažal lampu v aute, osušil si slzy, roztrhol baliaci papier, vytiahol nalepovaciu bradu, otvoril tubu a vytlačil lepidlo, aby si ho namazal na tvár, okolo pier a do umelej brady. S pomocou zrkadla v aute si ju nalepil. Stiahol si tesnú vlnenú čiapku do čela, aby zakryl hornú časť jazvy. Potom si nasadil okuliare. Smiešne široký rám zakrýval jazvu na líci aj na nose. V zrkadle objavil, že si polepil líce nad bradou. Márne hľadal vo vrecku niečo, čím by si ho utrel, otvoril priečinok spolujazdca, našiel zápisník, vytiahol ho a chystal sa vytrhnúť vrchný list. Zastal. Vo svetle lampy objavil na papieri pretlačené písmo. Niekto celkom nedávno čosi písal do zápisníka. A čo? Duff vytrhol list a utrel si lepidlo. Pokrčil papier a strčil si ho do vrecka. Potom vrátil zápisník na miesto.

Hotovo.

Oprel sa v sedadle. Zatvoril oči. Päť hodín. Prečo si nalepil bradu s toľkým predstihom? Už teraz ho svrbí.

Opäť začal premýšľať. S vypätím síl sa usiloval nemyslieť na Fife. Musí si nájsť útočisko tu v meste, všetky cesty von budú zablokované. Okrem toho sa mimo mesta a Fife nemá kde ukryť, všetky ubytovne dostali príkaz ohlásiť jeho príchod, nepozná nikoho, kto by ukryl hľadaného vraha policajtov. Vtedy pochopil. Nemá nikoho, kto by mu pomohol. Ani tu, ani inde. Ľudia ho znášajú, nie je to o tom, že by ho mali neradi. Akurát, že ho nemajú radi. A prečo by mali? Čo v živote urobil, čo by pomohlo druhým ľuďom bez toho, aby mal z toho sám úžitok? Má spojencov, nie priateľov. A teraz, keď potrebuje pomoc, priateľa, pôžičku srdca, je mužom bez kredibility, stratenou investíciou. Díval sa na svoj patetický, meravý ochlpený obraz v zrkadle. Ako líška. Kruh lovcov sa začína zužovať. Macbethovo nové psisko Seyton mu už breše v pätách. Musí zmiznúť. Ale kam, kde nájde líška svoju noru?

Päť hodín do úsvitu. Do piatka. Do narodenín...

Nie! Neplakať! Prežiť! Mŕtvy muž nepomstí nikoho.

Musí vydržať bdieť, kým sa nerozvidnie, a potom si nájde iné miesto. Možno jednu zo zrušených fabrík. Nie, to mu už napadlo a zavrhol to. Macbeth vie rovnako dobre ako on, kde môže nájsť skrýšu.

Doriti, začína sa motať v kruhu, križuje vlastnú stopu ako človek, ktorý zablúdil.

Je príšerne unavený, no musí vydržať bdieť do úsvitu. Ewan sa nedožil desiatych narodenín. Kurva! Hľadal niečo, čo by ho rozptýlilo. Prečítal si všetky nápisy v aute. Vytiahol z vrecka papier, vyrovnal ho. Pokúsil sa čítať. Hrabal sa v priečinku, kým nenašiel ceruzku. Priložil jej hrot zboku na papier a šúchal, až z papiera vystúpili písmená, biele na čiernom.

Dolphin. Garverigt. 66. Okrsok 6. Alfie. Bezpečný prístav.

Adresa. Pozná v meste ulicu Garverigata, nie je však v šiestom okrsku. A už len jedno mesto v krajine je rozdelené na okrsky. Capitol. Kedy to napísali? Netušil, ako dlho mizne odtlačok ceruzky z papiera. A čo znamená Bezpečný prístav?

Duff zhasol svetlo a zatvoril oči. Možno si predsa trochu pospí.

Capitol. Piatok. Niekde tú kombináciu videl. Celkom nedávno.

Duff sa už ponáral do sna o asociáciách k tým dvom slovám, keď sa strhol.

Opäť rozsvietil.

23. kapitola

„S Meredith sa budeme brať,“ oznámil mu Duff. Akoby mu z očí žiarilo slnko.

„Naozaj? To bolo… eh, rýchle.“

„Áno! Chceš byť môj svedok, Macbeth?“

„Ja?“

„Jasné! Kto iný?“

„Eh. Kedy…“

„Siedmeho júla. Na letnej chate Meredithiných rodičov. Všetko je pripravené, dnes sme posielali pozvánky.“

„Veľmi milá ponuka, Duff. Porozmýšľam.“

„Potrebuješ premýšľať?“

„Ja som… mám na júl naplánovanú dlhšiu cestu. Júl je trochu komplikovaný, Duff.“

„Cestu? Nič si mi nespomínal.“

„No, asi naozaj nie.“

„Na druhej strane, dlhšie sme sa spolu nebavili. Kam si sa v poslednom čase podel? Meredith sa na teba pýtala.“

„Pýtala sa? Všelikde. Mal som dosť roboty.“

„A kam sa chystáš?“

„Do Capitolu.“

„Do Capitolu?“

„No, ja som tam... eh, nikdy nebol. Najvyšší čas spoznať hlavné mesto, však? Je vraj oveľa krajšie.“

„Teraz ma počúvaj, môj drahý Macbeth, zaplatím ti spiatočnú letenku z Capitolu. To by tak ešte chýbalo, aby mi môj najlepší kamarát neprišiel na svadbu. Bude to životný žúr! Mysli na všetky Meredithine slobodné kamarátky…“

„Z Capitolu pokračujem ďalej. Duff, čaká ma dlhá cesta. Celý júl som preč.“

„Ale… súvisí to nejako s tým vaším kratučkým flirtom s Meredith?“

„Tak ak by sme sa dovtedy nevideli, držím palce so svadbou a… so všetkým.“

„Macbeth!“

„Musím ísť.“

„Macbeth!“

„Ale ďakujem ti, Duff, nezabudnem, že ti dlžím dračiu krv. Pozdrav Meredith, že jej ďakujem za ten kratučký flirt.“

„Macbeth, pane!“

Macbeth otvoril oči. Ležal v posteli. Sen. Ale aj tak, použil vtedy práve tieto slová? Dračia krv.

Lorreal. Naozaj to povedal?

„Macbeth!“

Hlas sa ozýval z druhého konca spálne, teraz sa k nemu pridalo aj zúrivé búchanie na dvere. Pozrel sa na hodiny na nočnom stolíku. Tri v noci.

„Pane, to som ja, Jack!“

Macbeth sa zvrtol. Je sám. Lady tu nie je.

„Pane, musíte…“

Macbeth prudko otvoril dvere. „Čo sa deje, Jack?“

„Je námesačná.“

„A čo? Nedávaš na ňu pozor?“

„Dnes je to iné, pane. Ona… musíte prísť.“

Macbeth zívol, zažal svetlo, obliekol si župan a chystal sa vyjsť z izby, keď mu pohľad spočinul na stole pod zrkadlom. Škatuľa od topánok zmizla.

„Rýchlo, veď ma, Jack.“

Našli ju na streche. Jack zastavil Macbetha na prahu otvorenej železnej bránky. Už nepršalo, počuli len vietor a pravidelné hučanie nikdy neutíchajúcej premávky. Stála celkom na kraji, osvetlená tabuľou Bacardi, chrbtom k nim. Vietor trepotal jej tenkou nočnou košieľkou.

„Lady!“ oslovil ju Macbeth a chcel k nej priskočiť, no Jack ho zadržal. „Psychiater nám kázal nebudiť ju, keď je námesačná.“

„Ale veď môže skočiť!“

„Často sem takto chodieva,“ vysvetlil mu Jack. „Vidí aj v spánku. Psychiater nám vysvetlil, že námesační si takmer nikdy neublížia. Naopak, ak ich niekto zobudí, môže ich to zmiasť a stane sa nešťastie.“

„Prečo mi nikto nepovedal, že sem chodieva? Doteraz som žil v presvedčení, že len občas prejde po chodbe.“

„Lady mi zakázala hovoriť vám čokoľvek o tom, čo robí v spánku, pane.“

„A čo robí?“

„Občas sa naozaj len prejde po chodbe. Alebo zamieri do práčovne a vezme silné mydlo, čo tam máme. Drhne si ruky, niekedy jej celkom sčervenajú. Potom vyjde na strechu.“

Macbeth sa na ňu pozrel. Jeho milovaná Lady. Taká nahá a zraniteľná v tmavej veternej noci. Taká osamotená v temnote svojej mysle, o ktorej mu už rozprávala, no nevie ho tam vziať. Nemal jej ako pomôcť. Len čakať v nádeji, že sa rozhodne vrátiť z tej tmy. Je tak blízko, a predsa k nej nedosiahne.

„Prečo si myslíš, že by si práve dnes mohla siahnuť na život?“

Jack sa naňho prekvapene pozrel. „Ja si to nemyslím, pane.“

„Tak o čo išlo, Jack?“

„Prosím, pane?“

„Čo ťa tak rozrušilo, že si sa rozhodol zobudiť ma?“

V tej chvíli trhlinou v mračnách prenikol mesačný svit. A Lady sa ako na povel otočila k nim a vykročila.

„Toto, pane.“

„Bože dobrý, zachráň nás,“ zašepkal Macbeth a ustúpil.

V ruke držala malý balíček. Stiahla si ramienko nočnej košele a prikladala si balíček k prsníku. Macbeth videl zátylok bábätka. Napočítal v ňom štyri diery po guľkách.

„Spí?“ zašepkal Macbeth.

„Asi,“ odpovedal šeptom Jack.

Kráčali za ňou zo strechy, po schodoch, do apartmánu. Potom stáli pri posteli, kde ležala s paplónom natiahnutým cez seba aj dieťa.

„Vezmeme jej ho?“

„Nech si ho nechá,“ rozhodol Macbeth. „Ako jej to môže ublížiť? Ale zostaň tu v noci pri nej a dávaj na ňu pozor. Zajtra skoro ráno mám rozhovor v rádiu, potrebujem si oddýchnuť, daj mi kľúč od nejakej inej izby.“

„Samozrejme,“ prikývol Jack. „Zavolám kolegu, ktorý ma zastúpi na recepcii.“

Kým bol Jack preč, Macbeth pohladkal bábätko po líci. Studené, meravé, zničené dieťa. Také zničené, ako boli Lady a on. Podarilo sa im však opraviť. Nie. Lady sa podarilo opraviť. Macbeth potreboval pomoc. Banqua. A predtým, v detskom domove, Duffa. Ak by Duff nezabil Lorreala, Macbeth by si zrejme skôr či neskôr siahol na život. Ešte aj po odchode z detského domova mal v srdci štyri čierne diery. Štyri diery, ktoré potreboval zaplniť. Brygg bol najrýchlejší a najdostupnejší tesniaci prostriedok. No udržal sa aspoň nažive. Vďaka Duffovi, nech teraz ťahá do horúcich pekiel.

A potom, samozrejme, Lady. Ukázala mu, že srdce sa dá utesniť aj láskou a bolesť tíšiť milovaním. Pohladkal ju po líci. Teplé. Mäkké.

Jestvuje cesta späť, alebo zabudli naplánovať prípadný ústup? Počítali len s víťazstvami? Áno, veď aj vyhrali. Čo ak však víťazstvo chutí kyslo, platí zaň privysokú cenu a radšej by ho vymenil za lacnú prehru? Čo urobí? Abdikuje, vzdá sa koruny aj trónu, pokorne požiada o odpustenie a vráti sa k všedným povinnostiam? Keď prekročí okraj strechy a v ústrety mu poletí dlažba z mačacích hláv ulice kuriev, požiada gravitačnú silu, aby smel vrátiť späť ten neuvážený krok? Nie. Prijme novú výzvu. A urobí, čo sa dá. Postará sa, aby pristál na nohách a prinajhoršom si zlomil stehennú kosť. Ale prežije. A stane sa z neho lepší muž, ktorý sa naučil kráčať opatrnejšie.

Jack sa zjavil vo dverách. „Postaral som sa o recepciu,“ podal kľúč Macbethovi. Macbeth sa naň pozrel. „Duncanova izba?“

Jack si s hrôzou zakryl ústa. „Napadlo mi, že je to najlepší apartmán, pane, a že uprednostníte...“

„V poriadku, Jack, budem aspoň nablízku, ak sa niečo stane. Okrem toho neverím na prízraky. A všetci vedia, že sa Duncanovho prízraku aj tak nemám prečo báť.“

„Veru, prečo by ste sa mali?“

„Presne, prečo by som sa mal? Dobrú noc.“

Prišli, len čo privrel oči.

Duncan a Malcolm, tisli sa k nemu pod paplón z oboch strán.

„Niet tu miesta pre nás všetkých,“ vykríkol Macbeth a skopol ich na dlážku. Chvíľu prskali, potom zachytil šuchot potkaních chvostov. Zmizli.

Hneď sa však otvorili dvere a začali sa zakrádať do izby Banquo, Fleance a Duff, každý so svojou dýkou pripravenou bodnúť.

„Čo chcete?“

„Spravodlivo sa pomstiť a získať späť spánok.“

„Hahaha!“ Macbeth sa so smiechom zvíjal v posteli. „Ešte sa nenarodil človek, ktorý by mi ublížil! Kresla policajného prezidenta ma zbaví len Bertha! Som večný! Macbeth je večný! Vypadnite, vy smrteľníci!“

24. kapitola

Fred Ziegler si zívol.

„Fred, potrebuješ kávu,“ zamrmlal kapitán lode MS Glamis. „V tomto počasí si nemôžeme dovoliť nepozorného lodivoda. Počuj, ty si vždy taký unavený?“

„Rušné dni a málo spánku,“ odvetil Fred. Nemohol predsa kapitánovi prezradiť, že zíva preto, lebo sa bojí. Ten istý symptóm postrehol aj u svojho psa, no ľudia našťastie považujú zívanie za prejav opaku. Že človek sa úplne uvoľnil. Nudí sa. Alebo málo spal.

Kapitán vzal slúchadlo interného telefónu a jeho objednávka kávy postupovala po kábloch do lodnej kuchyne, prechádzala palubami. Lebo MS Glamis bola veľká loď. Vysoká loď. A presne o to išlo.

Fred Ziegler potlačil ďalšie zívnutie a civel na fjord. Poznal tu každú skalu, každú plytčinu, každú meranú hĺbku, každý najdrobnejší paragraf prístavných predpisov o vplávaní a vyplávaní, kadiaľ v prístave prechádzajú prúdy, kde sa lámu vlny, kde sa loď skryje pred vetrom a kde stojí na móle aj ten posledný pätník. O to teda nešlo. Fjord bol v pohode, vedel by viesť loď aj poslepiačky, často to aj naozaj robil. Nebál sa ani počasia. Fúkal ostrý vietor a sklo pred nimi bolo už biele od spŕšok morskej vody a soli. On však viedol už aj väčšie či menšie lode v orkáne a horšom pekle bez toho, aby videl jediný maják, jedinú bóju či záchytný bod. Netrápila ho ani cesta späť v malom navádzacom člne, ktorý ho mal priviezť na pevninu, hoci sa na more vôbec nehodil – už pri jemnom vánku začal naberať vodu a pri silnejšom vetre sa prevracal, ak kormidelník netrafil vlnu správne.

Fred Ziegler zíval, lebo sa desil chvíle, keď stiahnu červenú a bielu vlajku, ktorá informuje, že majú na palube lodivoda. Alebo konkrétnejšie: chvíle, keď bude opúšťať loď. Zostupovať po rebríku.

Dvanásť rokov pracoval ako lodivod a aj tak si ešte nezvykol vychádzať a schádzať po boku lode. Nebál sa, že spadne do vody, hoci vedel, že by sa mal, keďže nevedel plávať. Bál sa výšky.

Mal ochromujúci strach z chvíle, keď začne schádzať z lode. Loď bola dosť veľká, no po rebríku v závetrí sa schádzalo ľahko. Čisto technicky. No zároveň vedel a videl. Od priepasti ho oddeľuje pätnásť metrov riedkeho vzduchu. Vždy to tak bolo a tak to aj zostane. Každý hnusný pracovný deň sa mu spájal s týmto peklom. Uvažoval nad tým, len čo ráno vstal a aj keď si večer líhal. No a čo, nebolo na tom nič nezvyčajné. Keď sa obzrel okolo seba, videl množstvo ľudí, ktorí prežili celý život v zamestnaniach a na pozíciách, na ktoré sa nehodili.

„Bol si tu už toľkokrát, že by si mohol požiadať pobrežnú stráž, aby si nemusel mať lodivoda,“ konštatoval Fred.

„Prečo by som mal?“ uškrnul sa kapitán. „Veď by som prišiel o tvoju spoločnosť. Čo je? Nemáš ma rád?“

Nemám rád tvoju loď, pomyslel si Fred. Som nízky chlap, ktorý nemá rád vysoké lode.

„Aj tak ma budeš vídať zriedkavejšie,“ prezradil mu kapitán.

„Prečo?“

„Ubudlo nám zákaziek. Minulý rok sme prišli o skrachovaný Graven, potom zatvorili aj Estex. Privážame posledné zásoby.“

Fred si všimol, že loď inak sedí na vode. Je ľahšia.

„Škoda,“ konštatoval.

„Čoby, je to v pohode,“ odsekol zachmúrený kapitán. „Odkedy viem, že za tieto jedy, ktoré prevážame celé roky, platia naši spoluobčania životom... Ver mi, nespávam dobre a občas si predstavujem, ako sa cítil kapitán lode s otrokmi. Človek musí byť dosť kreatívny, aby to vedel ospravedlniť pred vlastným srdcom. Možno si uvedomujeme rozdiel medzi dobrom a zlom ešte skôr, než začneme používať náš veľký, zázračný mozog. No s jeho pomocou si vieme vytvoriť množstvo krásnych úvah, z ktorých každá osobitne znie fajn, no v súčte nás privedú presne tam, kam chcú, nech je to akokoľvek hlboko v žumpe. Nie, Fred, nebudem žiadať od pobrežnej stráže povolenie plaviť sa v týchto špinavých vodách bez lodivoda. Naposledy v stredu sme stáli v rade, keď nám samotný riaditeľ prístavu udelil prednosť. Zdarma.“

„Veď to muselo byť príjemné prekvapenie.“

„Áno. Kým som sa pozornejšie nezadíval do papierov. Ukázalo sa, že vykladáme dva Gatlingove guľomety. Začína mi to pripomínať Kennethovu dobu. Hej, pozor! Chceš oskalpovať nášho lodivoda, chlapče?“

Muž v kockovanej kuchárskej rovnošate stratil rovnováhu, keď loď narazila na vlnu, a oblial mu čiernu uniformu. Zamrmlal čosi na ospravedlnenie, položil šálky s kávou a bežal preč.

„Prepáč, Fred. Aj tu, kde je polovica mesta bez práce, je problém nájsť ľudí, ktorí vedia držať rovnováhu na vlnách. Tamten prišiel len dnes ráno, tvrdil, že už v minulosti pracoval v kuchyni, akurát stratil papiere.“

Fred si usrkol z kávy. „Nikdy nebol na lodi a nikdy nevaril kávu.“

„Tak, tak,“ vzdychol si kapitán. „Kým máme ísť len do Capitolu, zvládneme to. Tak, máme za sebou Hornholmen, a tým sa najťažšia časť cesty končí. Zavolám tvoju loď a požiadam ich, aby spustili rebrík.“

„Dobre,“ prehltol Fred. „To najťažšie máme za sebou.“

Macbeth sedel v kresle v chodbe a trel si dlane, nespúšťajúc zrak z dvier apartmánu. „Čo tam s ňou vlastne robí?“

„Nevyznám sa v psychiatrii,“ priznal Jack. „Donesiem vám ešte kávu, pane?“

„Len seď. Ale hovoríš, že je dobrý?“

„Áno, pán Alsaker je vraj najlepší v meste.“

„Výborne, Jack. Výborne. Hrozné, hrozné.“

Macbeth sa predklonil v kresle a ukryl si tvár do dlaní.

Do interview mu zostávala ešte hodina. Zobudil sa pred úsvitom na krik z jej izby.

A keď tam vbehol, stála vedľa postele a ukazovala na mŕtve dieťa.

„Pozri!“ kričala. „Pozri sa, čo som urobila!“

„Ale veď to nie ty, láska.“ Pokúsil sa ju objať, no vytrhla sa mu a s plačom padla na kolená.

„Nevolaj ma láska! Nemôžem byť milovaná, vrahyňa detí nesmie byť milovaná!“ Potom sa pozrela na Macbetha temným, šialeným pohľadom. „Ani vrah detí nesmie milovať vrahyňu detí. Vypadni!“

„Poď si ku mne ľahnúť, drahá.“

„Von z mojej spálne! A nedotýkaj sa dieťaťa!“

„Nezmysel. Dnes ho spália.“

„Ak sa ho dotkneš, zabijem ťa, Macbeth, prisahám!“ Vzala mŕtve dieťa do náručia a nežne ho kolísala.

Prehltol. Potrebuje rannú dávku poweru. „Len si vezmem šaty a nechám ťa odpočívať,“ povedal a prešiel k šatníku. Vytiahol zásuvku. Nechápal.

„Je mi ľúto, no minula sa,“ utrúsila. „Choď po novú. Potrebujeme ju obaja.“

Vyšiel von a namiesto zháňania poweru povedal Jackovi, aby zavolal psychiatra.

Macbeth sa opäť pozrel na hodinky. Koľko času potrebuje, aby vyriešil taký drobný skrat?

Namiesto odpovede sa otvorili dvere a Macbeth vyskočil zo stoličky.

Vyšiel chlap s tenkou sivou briadkou a s viečkami, ktoré vyzerali priveľké na jeho tvár.

„Takže?“ oslovil ho Macbeth. „Pán… eh…“

„Pán Alsaker,“ doplnil ho Jack.

„Dal som jej čosi na upokojenie,“ vysvetlil mu psychiater.

„V čom je problém?“

„Ťažko povedať.“

„Ťažko? Tvrdia o vás, že ste najlepší.“

„To sa dobre počúva, no ani najlepší psychiater nepozná všetky zákutia ľudskej mysle, pán Macbeth.“

„Musíte ju vyliečiť.“

„Ako som povedal, pri tom, ako málo vieme o ľudskej mysli, žiadate priveľa, ak…“

„Ja nežiadam, pán doktor, ja vám dávam ultimátum.“

„Ultimátum, pán Macbeth?“

„Ak ju nevyliečite, budem vás musieť potrestať podľa paragrafu o felčiarstve.“

Alsaker sa naňho zadíval spod priveľkých viečok. „Vidím, že ste zle spali a neviete, čo hovoríte, pán policajný prezident. Poradil by som vám dať si dnes voľno z práce. Pokiaľ ide o vašu pani manželku…“

„Mýlite sa,“ prerušil ho Macbeth a vytiahol dýku. „A trest za to, že človek neodvedie svoju prácu, je v tejto výnimočnej dobe mimoriadne prísny.“

„Pane…,“ preľakol sa Jack.

„Chirurgia,“ nevšímal si ho Macbeth. „Tá je potrebná, to je práca pre skutočného doktora, ktorý odstraňuje choré bunky. Nemyslí na bolesť pacienta, to by ho len prinútilo váhať. Zničí a vyoperuje časť, nádor, hnijúcu nohu, aby zachránil celok. Pritom nádor ani noha nie sú zlé, treba ich len obetovať. Mýlim sa, pán doktor?“

Psychiater sklonil hlavu nabok. „Ste si istý, že treba vyšetrovať vašu pani manželku a nie vás, pán Macbeth?“

„Počuli ste moje ultimátum.“

„Odchádzam. Ak cítite potrebu, pichnite mi pokojne ten žabykláč do chrbta.“

Macbeth sledoval, ako sa mu Alsaker obracia chrbtom a kráča ku schodom. Civel na dýku. Čo to, kristepane, stvára?

„Pán Alsaker!“ Macbeth sa rozbehol za psychiatrom. Dobehol ho a padol pred ním na kolená. „Prosím, musíte, musíte jej pomôcť! Ona je to jediné, čo mám. Potrebujem ju získať späť. Musíte mi pomôcť! Zaplatím čokoľvek.“

Alsaker si pošúchal bradu palcom a ukazovákom. „Brygg?“ spýtal sa.

„Power,“ odvetil Macbeth.

„Samozrejme.“

„Poznáte to?“

„Pod rôznymi menami, no účinná látka sa nemení. Ľudia si myslia, že ide o antidepresíva, lebo prvé razy sa im zlepší nálada. Potom sa ich však zmocní psychóza.“

„Veru, presne to sa s ňou deje.“

„Ja som sa pýtal na vás, pán Macbeth. A už to vidím. Ako dlho užívate power?“

„Ja…“

„Asi nie dlho. Prvý sa vám rozpadne chrup. Potom myseľ. A z väzenia psychózy sa uniká len ťažko. Viete, ako vás budú volať, keď sa stanete celkom závislým od poweru? POW. Prisoner of war.“

„Počúvajte ma…“

„Vojnový zajatec. Vtipné, však?“

„Ešte nie som váš pacient, pán Alsaker. Prosím vás na kolenách, aby ste neodišli skôr, než urobíte všetko, čo sa dá.“

„Sľubujem, že sa vrátim, no musím zájsť k ostatným pacientom.“

„Jack,“ vykríkol Macbeth, nespúšťajúc zrak z psychiatra.

„Áno, pane.“

„Ukáž mu to.“

„Ale…“

„Viaže ho povinnosť mlčať.“

Jack rozmotal látku a podstrčil jej obsah doktorovi. Ten prudko ustúpil a zakryl si ústa aj nos dlaňou.

„Myslí si, že je jej,“ vysvetlil mu Macbeth. „Ak to nechcete urobiť pre mňa či pre ňu, urobte to pre toto mesto, pán doktor.“

Macbeth cítil zvláštny tlak v ušiach, keď sa za ním zatvorili dvere. A napadlo mu, že konečne skončil v blázinci. Steny štvorcovej miestnosti boli obložené čalúnením až na malé okno, cez ktoré ho pozorovali traja ľudia.

„Nebojte sa,“ oslovil ho muž od stola. „Položím vám len pár rýchlych otázok.“

„Nebojím sa otázok,“ odvetil Macbeth a sadol si. „Bojím sa odpovedí.“

Muž sa usmial, hudba v reproduktoroch stíchla. Položil si prst na pery, keď sa rozsvietilo červené svetlo na stene.

„Začína sa relácia Aktuálne s Waltom Kiteom,“ ráčkoval muž do mikrofónu. „Dnes je naším hosťom nový miláčik mesta, policajný prezident Macbeth, ktorý si získal srdcia ľudí a vzbudil v nich nádeje inšpiratívnymi slovami o tom, ako vstupujeme do novej éry. Zlikvidoval jeden z najobávanejších drogových kartelov mesta Norse Riders a teraz bez váhania poľuje na ich skorumpovaných kolaborantov z radov polície. Ste policajný prezident, nepripomína však vaša rétorika prejavy politikov, pán Macbeth?“

Macbeth si odkašľal. Cítil sa na koni. Je ako nový. Opäť dokonalá dávka. „Som len jednoduchý chlap a o rétorike viem toho málo, Walt. Hovorím len to, čo mám na srdci. Ak má toto mesto vôľu, má aj svaly, aby opäť vstalo. Ale policajný prezident ani politik mesto nezdvihnú zo zeme, to musia urobiť samotní občania.“

„Môžete ich však inšpirovať a viesť?“

„To je jasné.“

„Už o vás hovoria, že máte bunky na starostu. Láka vás to, pán Macbeth?“

„Som policajný prezident a chcem slúžiť mestu na pozícii, ktorú zastávam.“

„Takže pokorný služobník občanov. Váš predchodca, policajný prezident Duncan, sa tiež vnímal ako služobník, hoci nemal vašu pokoru. Sľúbil, že do roka zničí najväčšieho zločinca v meste, Hekateho, ktorého volajú aj Neviditeľná ruka. Vy ste odstránili Norse Riders. Koľko času si dávate na Hekateho?“

„Po prvé, tá prezývka nie je náhodná. Vieme o Hekatem veľmi málo, vlastne len to, že je pravdepodobne distribútorom drogy brygg. No vzhľadom na rozsiahlu výrobu a distribúciu je rovnako pravdepodobné, že ide o sieť alebo širšiu spoluprácu dodávateľov.“

„Mám tomu rozumieť tak, že honbe na Hekateho nepripisujete takú prioritu ako Duncan?“

„Máte tomu rozumieť tak, že policajný prezident odmieta investovať všetky zdroje na boj, ktorý ho možno dostane na titulné strany v novinách, vyslúži mu česť a pozvánky na slávnostný pohár sektu na radnici, no v skutočnosti bude mať mizivý vplyv na každodenný život ľudí. Ak dostaneme chlapa, ktorý sa pravdepodobne volá Hekate, na jeho miesto prídu iní, kým nevyriešime skutočný problém mesta.“

„A to je?“

„Práca, Walt. Musíme dať ľuďom prácu. To je najlepší a najúčinnejší prostriedok proti kriminalite. Môžeme plniť väznice, no kým sa ľudia potulujú bezcieľne po uliciach a nemajú čo jesť…“

„Pán Macbeth, teraz naozaj zniete ako človek, ktorý sa rozhodol vstúpiť do politiky.“

„Kašlem na to, ako zniem. Chcem len vrátiť toto mesto do správnych koľají.“

„Aké kroky plánujete?“

„Postaráme sa, aby sme vytvorili mesto, ktoré dbá o svojich investorov aj pracujúcich. Investori nesmú neplatiť dane do spoločnej pokladnice ani sa úplatkami dostávať k výhodám, no mesto im musí vedieť ponúknuť predvídateľné podmienky a istotu, že pravidlá hry sa budú dodržiavať. A zamestnanci zasa potrebujú pracoviská, na ktorých ich nezničia jedy. Náš nedávno zosnulý hrdina Banquo prišiel pred mnohými rokmi o manželku Veru. Dlhé roky musela dýchať jedy vo fabrike, kde pracovala. Vera bola skvelá, tvrdo pracujúca žena a matka, osobne som ju poznal a mal som ju rád. Ako policajný prezident sľubujem našim občanom, že žiadne z budúcich pracovísk mesta si nevyžiada nové Very. Práca môže vyzerať aj inak. Lepšie. A taká práca dáva ľuďom lepší život.“

Macbeth sledoval na Kiteovom úsmeve, že ho nadchol. Sám cítil nadšenie, nikdy predtým nerozmýšľal tak jasne, musí to byť čerstvým práškom, prenáša mu slová, zreteľné a samozrejmé, z mozgu priamo na jazyk.

„Pán Macbeth, za mimoriadne krátky čas ste získali veľkú popularitu. Je to dôvod, prečo sa odvážite vyjadrovať spôsobom, ktorý by som na mieste starostu Tourtella vnímal ako výzvu? Formálne vzaté je váš nadriadený, a ak nechcete prísť o prácu, musí schváliť vaše vymenovanie.“

„Mám viac nadriadených než jedného starostu, Walt. Medzi nimi svoje vlastné svedomie a občanov mesta. A svedomie a blaho mesta považujem za dôležitejšie než pohodlné kreslo v kancelárii policajného prezidenta.“

„O štyri mesiace sa konajú voľby starostu, pán Macbeth. Lehota na ohlásenie kandidatúry uplynie o tri týždne.“

„Ked hovoríte, Walt.“

Walt Kite sa zasmial a zdvihol ruky nad hlavu. „A s týmito slovami sa rozlúčim s policajným prezidentom Macbethom. Ani po tomto rozhovore by som nedal ruku do ohňa za to, či hovorí pravdu, keď tvrdí, že nevie nič o rétorike politikov. A teraz si zahráme Milesa Davisa...“ Spustil ruky a kývol k oknu. Červené svetlo zhaslo a z reproduktorov sa rozozvučala suchá, mäkká trúbka.

„Ďakujem,“ usmial sa Kite. „Nevyžiada si nové Very? Uvedomujete si, že už len s týmto heslom by ste vyhrali voľby?“

„Ďakujem za rozhovor,“ prikývol Macbeth a zostal sedieť.

Kite sa naňho spýtavo pozrel.

„Zle som počul?“ potichu sa spýtal Macbeth s dôrazom na každú slabiku. „Alebo ste ma celkom na záver obvinili z klamstva?“

Kite prekvapene zažmurkal. „Z klamstva?“

„Nedal by som ruku do ohňa za to, či hovorí pravdu, keď tvrdí…“

„Ach to…“ reportérovi podskočil ohryzok, „… to bol, samozrejme, len pokus o vtip... rečnícky zvrat... to bol…“

„Len žartujem,“ usmial sa Macbeth a vstal. „Zavoláme si.“

Keď Macbeth vyšiel z budovy rozhlasu do dažďa, cítil, že Walt Kite mu už nebude robiť problémy.

A keď sedel na zadnom sedadle limuzíny, pochopil, že ani Obelisk, Duff či choroba Lady mu nebudú robiť problémy. Lebo uvažoval jasnejšie než kedykoľvek predtým.

„Trochu spomaľ,“ vyzval šoféra.

Chcel si vychutnať jazdu mestom. Svojím mestom.

Ešte nebolo celkom jeho, no už to nepotrvá dlho. Lebo je neporaziteľný. A dávka mu sadla dokonale.

Kým čakali na červenej, pohľadom zavadil o muža, ktorý stál na priechode, hoci mu už svietila zelená. Telo aj tvár mu zakrýval veľký, čierny dáždnik a Macbeth tak videl len jeho bledý plášť, hnedé topánky a čierneho psa na vôdzke. Vtedy mu to napadlo. Bohvie, či pes uvažuje nad tým, prečo niekomu patrí, prečo je na vôdzke. Dostane trochu žrádla, porciu, akú mu nadelia, akurát dosť na to, aby si vybral istotu pred neistotou, aby ho pán držal v šachu. To jediné mu zabráni vrhnúť sa na pána, keď spí, prehryznúť mu krk a ovládnuť dom. Lebo stačí sa len rozhodnúť. Keď raz zistí, ako sa otvárajú dvere do komory s jedlom, je to jediný prirodzený krok.

TRETIA ČASŤ

25. kapitola

„Ide o vlnu najvyššej kvality,“ pochválil sa predavač a s úctou pohladkal látku čierneho obleku na vešiaku. Za výkladom obchodu mrholilo, more sa začínalo upokojovať po ostrom vetre posledných dní.

„Čo povieš, Bonus?“ uškrnul sa Hekate. „Bude sa hodiť k Macbethovi?“

„Ja by som navrhoval smoking, nie tmavý oblek.“

„Určite vieš, že smoking do kostola nepatrí, a Macbetha čaká tento týždeň hneď niekoľko pohrebov.“

„Takže dnes smoking nekupujeme?“ spýtal sa predavač.

„Zoberieme aj smoking, Al.“

„Len by som vás rád upozornil, že ak ide o slávnostnú večeru, odporúčame frak, pane.“

„Vďaka, Al, no večera sa nekoná na zámku, ale len na našej domácej radnici. Bonus, nezdá sa ti, že lastovičí chvost je trochu...“ Hekate mľaskol jazykom, „… prehnaný?“

„Máte pravdu,“ prikývol Bonus. „Keď sa nouveau riche snažia obliekať do šiat starých peňazí, vyzerajú vskutku ako klauni.“

„Fajn, takže tmavý oblek a smoking. Pošlete do Invernessu krajčíra, Al? Všetko mi pripíšte na účet.“

„Môžete sa spoľahnúť, pane.“

„A potrebujem aj smoking pre tohto pána.“

„Pre mňa?“ prekvapil sa Bonus. „Ale veď ja už mám pekný…“

„Vďaka. Videl som ho a ver mi, potrebuješ nový.“

„Naozaj?“

„Tvoje postavenie si žiada bezchybný zovňajšok. A okrem toho pracuješ pre mňa.“

Bonus nereagoval.

„Ukážete nám pár smokingov, Al?“

„Samozrejme,“ prikývol predavač a pre istotu aj pobehol na krivých nohách ku schodom, ktoré viedli o poschodie nižšie.

„Viem, čo si myslíš,“ pokračoval Hekate. „A pripúšťam, že obliekať vás mi dáva istý pocit moci, ako keď králi obliekajú svojich vojakov a sluhov. Ale čo ti poviem? Baví ma to.“

Bonus nikdy nezistil, či nenormálne biele, rovné zuby v starcovom úsmeve sú pravé. Chrup bol značne excentrický, zdobený tromi veľkými zlatými korunkami.

„Keď spomínam moc,“ usmial sa Hekate. „Ten mladý fešák na večeri v Invernesse sa volá Kasi, však?“

„Áno.“

„Koľko má rokov?“

„Pätnásť a pol,“ odvetil Bonus.

„Hm. Mladý.“

„Vek je…“

„Nemám morálne zábrany, hoci nezdieľam tvoj vkus na mladých chlapcov, Bonus. Len zdôrazňujem, že je to nezákonne mladý vek. A potenciálne môže narobiť veľa škody. No vidím, že s tým máš problém, takže zmeňme tému. Je Lady chorá?“

„Tak tvrdí psychiater. Vážna psychóza sa jej môže chvíľu držať. Psychiater má obavy, že by ju mohla priviesť k samovražde.“

„Neviaže doktorov povinnosť mlčať?“

„Doktor Alsaker bude možno onedlho tiež potrebovať nový smoking.“

Hekate sa zasmial. „Len mi potom pošli účtenku. Vieme ju uzdraviť?“

„Podľa psychiatra to bez hospitalizácie nepôjde. No tá nie je v našom záujme, však?“

„Porozmýšľajme spolu. Súhlasím, že vzhľadom na všeobecnú vedomosť, že Lady patrí k najdôležitejším poradcom policajného prezidenta, by počas týchto kritických dní pôsobilo nešťastne, keby sa prevalilo, že sa zbláznila.“

„Teda, psychóza je…“

„Áno?“

Bonus prehltol. „V pohode.“ Prečo sa pri Hekatem vždy cítil ako neistý tínedžer? Nešlo len o to, že Hekate mal nad ním reálnu moc, trápilo ho aj čosi iné, čoho sa hrozne bál, no nevedel to pomenovať. Nevidel to v Hekateho očiach, skôr naopak, práveže to nevidel. Desivá istota ničoty. Pustatina a ochromujúci chlad noci.

„Akokoľvek,“ pokračoval Hekate. „Chcel som sa porozprávať o Macbethovi. Robím si oňho starosti. Zmenil sa.“

„Áno?“

„Bojím sa, že sa stal závislým. Možno niet divu, ide predsa o najnávykovejšiu drogu na svete.“

„Power?“

„Áno. Ale nie v prášku. Iný power – skutočná moc. Neodhadol som, že prepadne závislosti tak rýchlo. Už stihol zahodiť putá, ktoré ho viažu k morálke a blízkym ľuďom. Jeho novou a jedinou milenkou je moc. Počul si ho v rádiu. Ten bastard sa mieni stať starostom.“

„V pozícii policajného prezidenta má väčšiu moc…“

„Ako policajný prezident sa postará o to, aby sa reálna moc vrátila na radnicu skôr, než sa ujme úradu starostu. Ver mi, Macbeth sníva o tom, ako ovládne toto mesto. Cíti sa neporaziteľný. A trúfol by si aj na mňa.“

Bonus sa prekvapene pozrel na Hekateho, ktorý sa oboma rukami opieral o paličku a skúmal svoju tvár v zrkadle.

„Áno, Bonus, malo by to byť naopak. To ty by si ma mal informovať, že Macbeth ide po mne. Za to ti predsa platím. A teraz sa ten tvoj kurací mozog zamýšľa, odkiaľ to viem. Veď sa spýtaj.“

„Ja… eh… Odkiaľ to viete?“

„Práve to povedal v rádiu.“

„Naopak, ja som predsa počul, že hovoril o tom, ako poľovačke na Hekateho neprikladá takú prioritu ako Duncan.“

„A kedy si naposledy počul človeka s politickými ambíciami vysvetľovať poslucháčom, čo neurobí pre svojich voličov? Mohol povedať, že dostane Hekateho a vytvorí pracovné miesta. Aj zdržanliví politici sľubujú také veci na bežiacom páse. No ten odkaz nepatril voličom, ale mne, Bonus. Nemusel, no aj tak pred očami verejnosti predo mnou pokľakol a začal mi kurizovať. A keď ľudia kurizujú, treba sa mať na pozore.“

„Podľa vás chcel získať vašu dôveru…“ Bonus sa pozrel na Hekateho, aby sa uistil, že je na dobrej stope. „… v nádeji, že sa uvoľníte, pustíte si ho k telu a tak sa mu podarí zbaviť sa vás?“

Hekate si vytrhol čierny chlp z materského znamienka na líci a chvíľu si ho prezeral. „Samozrejme, že by som ho mohol hneď teraz rozdrviť opätkom topánky. No dosť som doňho investoval a neznášam zlé investície, Bonus. Preto chcem, aby si mal oči aj uši nastražené a zistil jeho plány.“ Hekate rozhodil rukami. „Aha! Al nám už prináša smokingy. Poďme nájsť taký, ktorý bude sedieť na tvojich dlhých rukách.“

Bonus prehltol. „A ak sa mi to nepodarí zistiť?“

„V tom prípade ťa už nebudem potrebovať, drahý Bonus.“

Povedal to ako úplnú samozrejmosť, ešte zjemnil tón drobným úsmevom. Bonus hľadal odkaz za úsmevom. No videl len ničotu. Noc a zimu.

„Dívajte sa na hodinky,“ prikázal doktor Alsaker a zamával pacientke pred tvárou hodinkami na retiazke. „Cítite sa uvoľnená, ruky aj nohy vám oťaželi, ste unavená, zaspávate. A nezobudíte sa skôr, než poviem gaštan.“

Poľahky ju dostával do hypnózy. Až musel občas kontrolovať, či to len nehrá. Pri každej návšteve Invernessu ho k apartmánu odprevadil recepčný Jack. Už sedela v župane, odmietala si obliecť čokoľvek iné. Mala červené ruky od každodenného nutkavého drhnutia, a hoci ho presviedčala, že nič neberie, na jej zreničkách videl, že je pod vplyvom nejakej drogy. Bez hospitalizácie to neoveria. Na psychiatrickom oddelení by mohli kontrolovať jej lieky, spánok aj stravu a priebežne sledovať, ako sa správa.

„Začneme tam, kde sme naposledy skončili,“ navrhol Alsaker a nazrel do poznámok. Nepotreboval ich, všetky hrozné detaily sa mu vryli do pamäti. Musel si ich však prečítať, aby naozaj uveril tomu, čo mu povedala. Prvé riadky boli celkom všedné, refrén mnohých iných prípadov v tomto meste. „Nezamestnaný otec, alkoholik, agresívna matka trpiaca depresiami. Vyrastali ste pri rieke v podmienkach, ktoré sama nazývate kanál alebo potkania nora. Doslova. Vraj jedna z vašich prvých spomienok z detstva je pohľad na potkany, ktoré plávajú k vášmu domu, a mysleli ste si, že dom patrí im, že spíte v ich posteli, že im jete z ich jedla a keď priliezli k vašej posteli, chápali ste, prečo hryzú.“

Hovorila pokojným, tichým hlasom. „Chceli len späť, čo im patrí.“

„A to isté vám povedal aj otec, keď zastal nad vašou posteľou.“

„Chcel len to, čo mu patrí.“

Alsaker prebehol pohľadom zápisky. Nebol to ani zďaleka prvý príbeh zneužívania detí, no niektoré detaily ho aj tak... šokovali.

„Otehotneli ste ako trinásťročná, narodilo sa vám dieťa. Vaša matka vás nazvala kurvou a kázala vám utopiť toho bastarda v rieke, vy ste však odmietli.“

„Chcela som len to, čo mi patrí.“

„A tak vás aj s dieťaťom vyhodila z domu, prvú noc ste strávili u náhodného muža.“

„Najprv ma varoval, že ak to decko neprestane vrieskať, zabije ho. A tak som si ho vzala do postele. Potom sa sťažoval, že ho ruší, keď sa naňho díva.“

„A kým spal, ukradli ste mu peniaze aj jedlo z kuchyne.“

„Vzala som si len to, čo mi patrí.“

„A čo vám patrí?“

„To, čo majú druhí.“

„Čo sa stalo potom?“

„Koryto rieky vyschlo.“

„Prosím vás, Lady, čo sa stalo potom?“

„Stavali sa ďalšie fabriky. Do mesta prišli ďalší robotníci. Zarobila som ešte nejaké peniaze. Prišla za mnou mama, že otec zomrel. Zradili ho pľúca. Zomrel bolestivou smrťou. Odvetila som, že mi je ľúto, že som tam nebola, aby som videla, ako trpí.“

„Vyhýbate sa odpovedi, Lady. Hovorte. Čo sa stalo s dieťaťom?“

„Videli ste, ako sa tvár bábätka vie zmeniť zo dňa na deň? Nuž, jedného dňa som v ňom uvidela jeho tvár.“

„Tvár vášho otca?“

„Áno.“

„Čo ste urobili?“

„Dala som mu viac mlieka, blažene sa na mňa pri zaspávaní usmievalo. Potom som mu rozbila hlavu o stenu. Vedeli ste, ako ľahko praskne detská lebka? Aký krehký je život človeka?“

Alsaker prehltol. Odkašľal si. „Urobili ste to preto, lebo sa podobalo na vášho otca?“

„Nie. No vďaka tomu som konečne mohla.“

„Znamená to, že ste to plánovali?“

„Samozrejme.“

„Vysvetlite mi, prečo je to také samozrejmé.“

Na chvíľu sa zarazila. Alsaker sledoval, ako sa jej chvejú zreničky. Čosi mu to pripomenulo. Žubrienku, ktorá sa pokúša vytrhnúť z klzkého vajíčka.

„Ak chcete dosiahnuť svoj cieľ, musíte byť schopný vzdať sa toho, čo najviac milujete. Ak človeka, s ktorým sa škriabete na vrchol, prepadne slabosť, musíte ho buď prehovoriť, alebo odrezať lano.“

„Prečo?“

„Prečo? Ak spadne, strhne do priepasti aj vás. Ak chcete prežiť, vaša ruka musí urobiť to, čo srdce odmieta.“

„Zabiť toho, koho milujete?“

„Ako Abrahám obetoval Izáka. Nech tečie krv, amen.“

Alsakera striaslo. Čosi si zapísal do zošita. „Čo je vlastne na tom vašom vrchole?“

„Na vrchole je vrchol. Ste hore. Vyššie než všetko a všetci ostatní.“

„A tam treba ísť?“

„Nie, samozrejme, že sa môžete aj plaziť pri zemi. V kanáli. V bahne. No keď ste raz už začali liezť, je neskoro, niet cesty späť, len vrchol, alebo priepasť.“

Alsaker odložil pero. „A kvôli tomu vrcholu ste ochotná obetovať všetko, aj to, čo milujete. Je prežitie pre vás dôležitejšie než láska?“

„Samozrejme. Až v poslednom čase som pochopila, že človek nevie žiť bez lásky. Takže celé toto moje prežitie mi prinesie smrť, pán doktor.“

Náhle sa jej pohľad rozjasnil a Alsakerovi napadlo, že možno predsa len nie je psychotická. Ale bola to len hypnóza či krátkodobé vzplanutie. Poznal to už z minulosti. Človek v hlbokej psychóze alebo v depresii zdanlivo náhle vyzdravie, ako topiaci sa vynorí nad hladinu s vypätím síl, čo prinesie blízkym aj neskúsenému psychiatrovi nádej. Chvíľu sa kolíše na hladine, a potom práve túto silu využije na naplnenie svojej hrozby alebo sa len mlčky ponorí do tmy, z ktorej prišiel. No v tomto prípade to bola zrejme len hypnóza, jej pohľad opäť zahalila blana žubrienky.

„V novinách píšu, že po vašom interview v rádiu je len otázkou času, kedy ohlásite kandidatúru na starostu,“ prezradil mu Seyton. Otvoril si noviny na konferenčnom stolíku a strihal si do nich nechty.

„Nech si píšu, čo chcú,“ odsekol Macbeth a pozrel na hodinky. Tourtell mešká už desať minút.

„Ale urobíte to, pane?“ Ozvalo sa zreteľné cvaknutie, keď si odstrihol dlhý, ostrý necht na ukazováku.

Macbeth pokrčil plecom. „Taká myšlienka musí v človeku dozrieť. Ktovie, aký budem mať pocit neskôr?“

Otvorili sa dvere. V úzkej štrbine sa zjavila Priscillina zlatá, prehnane namaľovaná tvár. „Je tu, pane.“

„Fajn, pusť ho ďalej.“ Macbeth vstal. „A prines nám kávu.“

Priscilla sa usmiala, oči sa jej stratili vo veľkých lícach. Potom zmizla celá.

„Mám odísť?“ ponúkol sa Seyton a naznačil, že vstane.

„Zostaň,“ prikázal mu Macbeth.

Seyton sa vrátil k nechtom.

„Ale budeš stáť.“

Seyton sa hneď postavil.

Dvere sa otvorili dokorán. „Macbeth, priateľ môj!“ zahučal Tourtell a Macbeth sa chvíľu bál, že sa nezmestí do dverí. A že sám nemá dosť pevné rebrá, aby odolali potľapkávaniu starostových tučných rúk.

„Vskutku ste to parádne rozbehli, Macbeth.“

„Ďakujem. Nech sa páči, sadnite si.“

Tourtell kývol krátko Seytonovi a poslúchol. „Ďakujem. A ďakujem, pán policajný prezident, že ste si tak rýchlo našli čas.“

„Ste môj zamestnávateľ. To skôr ja by som sa mal cítiť poctený, že ste sa unúvali, pán Tourtell. A že ste si ma nedali predvolať.“

„Ach tak. Nerád vzbudzujem v ľuďoch pocit, že majú prísť na koberček.“

„Znamená to, že túto návštevu mám tak chápať?“ spýtal sa Macbeth.

Starosta sa zasmial. „V nijakom prípade, pán Macbeth, len som vás chcel pozdraviť a zistiť, ako sa vám darí. Zažili ste poriadny skok. A vzhľadom na udalosti posledných dní...“ Tourtell zagúľal očami. „Každému sa môže zatočiť hlava.“

„Takže podľa vás sa to stalo? Zatočila sa mi hlava?“

„Nie, nie, nie. Veď prečo? Podľa mňa ste zvládli všetko nad očakávanie, predsa len ste nováčik v tejto hre.“

„Nováčik v hre.“

„Veru. Veci nabrali rýchly spád. Človek musí pohotovo reagovať. Vyjadrovať sa k všakovakým témam. A občas povie aj to, čo si nemyslí.“

Priscilla vošla, položila tácku s kávou na stôl, naliala im, trochu od veci sa uklonila a zmizla.

Macbeth si odpil z kávy. „Hm. Narážate na môj rozhovor v rádiu?“

Tourtell sa načiahol za dózou s cukrom, vytiahol tri kocky a vopchal si jednu do úst. „Časť vašich vyjadrení sa dá chápať ako kritika mestskej vlády aj mňa osobne. A, samozrejme, ceníme si policajného prezidenta, ktorý sa vyjadruje otvorene, nikomu tu nenasadzujeme náhubok. Je len otázne, či tá kritika nevyznela ostrejšie, než ste plánovali. Čo poviete?“

Macbeth si oprel bradu o ukazovák a zadíval sa zamyslene do stropu. „Nevnímal som ju ako prehnane ostrú, pán starosta.“

„Vidíte, presne o tom hovorím, nechceli ste byť ostrý! Lebo veď nám obom ide o spoločnú vec, pán Macbeth. O blaho mesta. Potrebujeme to tu rozhýbať, znížiť nezamestnanosť. S jej poklesom vždy súvisí aj zníženie kriminality, obchodu s drogami a následne aj majetkových trestných činov. Čoskoro sa čakacie doby pred väznicami výrazne skrátia a všetci sa budú pýtať, ako sa policajnému prezidentovi podarilo to, čo nikto pred ním nedokázal. Ako viete, starosta smie kandidovať len dva mandáty po sebe. A tak ak ma azda zvolia a skončí sa moje druhé obdobie, príde čas pre nového kandidáta. A mesto vtedy možno usúdi, že potrebuje práve človeka, ktorý na poste policajného prezidenta dosiahol hmatateľné výsledky.“

„Dolejem kávu?“ Macbeth nalial Tourtellovi do ešte plnej šálky a hnedá káva sa preliala cez okraj. „Viete, čo hovorieval môj kamarát Banquo, pán starosta? Bozkávaj dievča, kým je zaľúbené.“

„Čo to znamená?“ spýtal sa Tourtell s pohľadom zarytým do šálky.

„Že nálady sa menia. Mesto ma teraz miluje. A štyri roky sú dlhá doba.“

„Možno. No človek si musí vyberať svoje bitevné polia, pán Macbeth. A vy máte na výber, či vyzvete súčasného starostu – čo pri pohľade do histórie málokedy vedie k úspechu – alebo počkáte štyri roky a v kampani vás podporí aj odchádzajúci politik – čo pri rovnakom pohľade, naopak, veľmi často znamená víťazstvo.“

„Takéto sľuby sa ľahko dávajú a ešte ľahšie rušia.“

Tourtell zavrtel hlavou. „Celý svoj politický život staviam na strategických alianciách a spolupráci, pán Macbeth. Kenneth presadil, že úrad policajného prezidenta získal rozsiahle právomoci, a ja ako starosta som sa stal – a naďalej som – absolútne závislým od jeho vôle. Verte mi, viem, že porušenie sľubu by ma vyšlo draho. Ste inteligentný muž, rýchlo sa učíte, pán Macbeth. No chýbajú vám skúsenosti v zložitej taktickej hre s názvom politika. Chvíľková popularita a pár výborných sloganov v rádiu nestačí. Ani moja podpora by vám sama osebe nestačila, no získate ňou viac, než dosiahnete sám.“

„Neprišli by ste ma prehovárať, aby som sa vzdal prípadnej kandidatúry, keby ste ma nepovažovali za seriózneho protikandidáta.“

„To si myslíte vy,“ odvetil Tourtell. „Lebo ešte neovládate politiku tak, aby ste vnímali celkový obraz. A ten hovorí, že ak ja mám najbližšie štyri roky pokračovať v práci starostu a vy na poste policajného prezidenta, mesto zbytočne vyčerpá tvrdý volebný súboj, ktorý bude obom mužom brániť v následnej spolupráci. A isto chápete, že mi to zabráni aj podporiť vás v kandidatúre na ďalšie volebné obdobie.“

Isto chápete. Tak ľahučko zhadzujúce. Macbeth otvoril ústa, aby čosi namietol, ale myšlienka, čo mala sformulovať slová, akoby neprišla.

„Navrhujem nasledovný postup,“ pokračoval Tourtell. „Vzdáte sa kandidatúry a zároveň nebudete musieť čakať štyri roky na moju podporu.“

„Ako?“

„Nuž, v deň, keď dostanete Hekateho – čo bude znamenať veľké víťazstvo pre nás oboch – verejne vyjadrím nádej, že sa o štyri roky stanete mojím nástupcom. Čo vy na to, pán Macbeth?“

„V rádiu som spomínal, že Hekate nie je naša najvyššia priorita.“

„To som počul. Vysvetlil som si to tak, že sa chcete vyhnúť tlaku, ktorému čelil Duncan aj policajný zbor v dôsledku ich príliš nádejných a príliš konkrétnych sľubov. Hekateho zatknutie vám teraz prinesie mimoriadny bonus. Lebo tak ste to mysleli, však?“

„Samozrejme,“ prikývol Macbeth. „Prísť Hekatemu na stopu nebude ľahké, no ak sa naskytne tá možnosť...“

„Skúsenosť mi hovorí, že šanca sa, žiaľ, len tak nenaskytne,“ prerušil ho Tourtell. „Šance treba vytvárať a následne ich využívať. Aký máte plán, pokiaľ ide o Hekateho?“

Macbeth si odkašľal, pohrával sa so šálkou. Pokúšal sa sformulovať slová. Cítil, že s tým má zrazu problém, akoby ho situácia premohla, akoby mu zrazu vo vzduchu poletovalo priveľa lôpt, a keď spadne prvá, spadnú všetky, a bude musieť začať od začiatku. Užil priveľa poweru? Alebo primálo? Pohľadom zablúdil k Seytonovi, ktorý si medzičasom sadol ku konferenčnému stolíku, no pomoci sa nedočkal. Jasné, že nie. Pomôže mu len ona. Lady. Musí skončiť s drogami, pýtať rady od nej. Len ona rozfúka hmlu, usporiada a utriedi mu myšlienky.

„Vlákam ho do pasce,“ povedal napokon.

„Do akej pasce?“

„Ešte nemáme dotiahnuté detaily.“

„Hovoríme o nepriateľovi mesta číslo jeden. Ocenil by som, keby ste ma priebežne informovali,“ uzatvoril to Tourtell a vstal. „Mohli by ste mi predstaviť náčrt vášho plánu na zajtrajšom Duncanovom pohrebe. Aj s vaším rozhodnutím, čo sa týka kandidatúry.“

Macbeth prijal Tourtellovu vystretú ruku bez toho, aby sa postavil. Tourtell kývol k stene za ním. „Vždy som mal rád ten obraz, pán Macbeth. Trafím von.“

Macbeth sa díval za ním. Každým stretnutím akoby Tourtell rástol. Kávy sa nedotkol. Macbeth sa zvrtol na stoličke k obrazu. Boli na ňom muž a žena, obaja v robotníckom odeve, kráčali ruka v ruke. Nasledoval ich detský sprievod a za ním vychádzalo slnko. Celkový obraz. Zrejme ho tam zavesil Duncan, Kennethovi tam určite visel jeho vlastný portrét. Macbeth sklonil hlavu nabok, márne hádal, čo má obraz symbolizovať.

„Seyton, čo si o tom myslíš?“

„Čo si myslím? Serte na Tourtella. Ste populárnejší než on.“

Macbeth prikývol. Seyton bol ako on, nevnímal celkový obraz. Ona áno.

Lady sa zamkla v izbe.

„Potrebujem s tebou hovoriť,“ prihováral sa jej Macbeth.

Ticho.

„Láska!“

„To dieťa,“ zapojil sa Jack.

Macbeth sa naňho pozrel.

„Vzal som jej ho. Začínalo smrdieť a nevedel som, čo si počať. Ona si však myslí, že som konal na váš pokyn.“

„Výborne, Jack, výborne. Akurát potrebujem od nej jednu radu a... no.“

„V súčasnom stave vám sotva poradí, pane. Smiem sa spýtať... nie, prepáčte, zabudol som, nie ste Lady, pane.“

„Mysleli ste si, že som Lady?“

„Nie, len som… Lady sa mi zvykne zveriť s myšlienkami a ja jej pomáham, ako viem. Nemám veľmi ako prispieť, no občas človeku pomôže, ak nahlas vysloví, čo si myslí.“

„Hm. Urob nám kávu, Jack.“

„Ihneď, pane.“

Macbeth vyšiel na mezanín. Zadíval sa do zrkadlovej siene. Ďalší pokojný večer. Nevidel nijaké známe tváre. Kde sú?

„V Obelisku,“ akoby ho počul Jack. Podal Macbethovi šálku horúcej kávy.

„Čo?“

„Naši štamgasti prešli ku konkurencii. Nepremýšľali ste práve nad tým?“

„Možno.“

„Včera som bol v Obelisku a napočítal som hneď piatich. S dvoma som sa aj rozprával. Ukázalo sa, že nielen my špehujeme Obelisk, aj oni tu majú svojich špiónov. Zistili, kto sú naši štamgasti, a ponúkli im lepší díl.“

„Lepší díl?“

„Kredit.“

„To je protizákonné.“

„Samozrejme, len neoficiálne. Nenájdete o tom zmienku v účtovníctve Obelisku, a ak sa ich spýtate, všetko poprú.“

„Ponúknime im to isté.“

„Problém bude niekde hlbšie, pane. Vidíte, ako málo ľudí pije v bare? V Obelisku čakajú v rade. Pivo aj drinky stoja o tridsať percent menej, čím sa zvyšuje počet návštevníkov aj obrat. Podgurážení ľudia ochotnejšie hrajú.“

„Lady tvrdí, že sa orientujeme na iné, náročnejšie publikum.“

„Všetkých návštevníkov kasín v meste vieme rozdeliť zhruba do troch skupín, pane. Sú čistí hráči, ktorým nezáleží na kvalite kobercov ani na drahom koňaku, potrebujú efektívneho krupiéra, pokrový stôl, za ktorým sedia sedliaci na výlete v meste, ktorých môžu ošklbať, a – ak je to možné – kredit. Tú skupinu má Obelisk. Druhú skupinu tvoria práve spomínaní sedliaci, ktorí chodievali do Invernessu pre náš chýr, že sme to skutočné kasíno. Teraz však objavili, že jednoduchá, uvoľnenejšia a hriešnejšia atmosféra v Obelisku sa im páči viac. Títo ľudia hrajú radšej bingo, nehľadajú operu.“

„A my sme opera?“

„Chcú lacné pivo a lacné ženy. Prečo by inak chodili do mesta?“

„A posledná skupina?“

Jack kývol do sály. „Boháči z dobrých štvrtí, ktorí sa nechcú miešať s plebsom. Naši poslední verní. Zatiaľ. Lebo Obelisk plánuje začiatkom roka otvoriť novú herňu, kde bude predpísaný dress code, vyššie minimálne stávky a v bare drahšie značky koňaku.“

„Hm. Čo navrhuješ?“

„Ja?“ Jack sa zasmial. „Som len recepčný, pane.“

„A krupiér.“ Macbeth sa zadíval na stôl na blackjack, kde sa s Lady a Jackom stretol po prvý raz. „Požiadam ťa o radu, Jack.“

„Krupiér dbá len o to, aby ľudia uzatvárali stávky, pane. Nikdy nikomu neradí.“

„Fajn, tak ma len vypočuj. Bol za mnou Tourtell. Oznámil mi, že si neželá, aby som kandidoval na starostu.“

„Plánovali ste to, pane?“

„Neviem. Možno som nad tým uvažoval, rýchlo som to vždy aj zavrhol, a potom opäť pripustil. Najmä po tom, ako mi Tourtell pohrdlivo vysvetľoval, o čom je skutočná politika. Čo si myslíš ty?“

„Ach, nepochybujem, že by z vás bol úžasný starosta, pane. Koľko by ste toho s Lady urobili pre mesto!“

Macbeth sa díval na Jackovu rozžiarenú tvár, nefalšovanú radosť, naivný optimizmus. Taký bol kedysi aj on. A napadla mu zvláštna myšlienka. Bol by radšej ním, Jackom, recepčným.

„No mám zároveň čo stratiť,“ pokračoval Macbeth. „Ak sa teraz zrieknem kandidatúry, Tourtell ma podporí v ďalších voľbách. A má pravdu, že súčasný starosta takmer vždy obháji svoj post.“

„Hm,“ Jack sa poškriabal na zátylku. „Samozrejme, ak sa tesne pred voľbami neprevalí škandál. Taký hrozný, že mesto mu jednoducho nebude môcť dovoliť pokračovať v úrade.“

„Ako to myslíš?“

„Lady ma požiadala preveriť toho chlapca, ktorého si Tourtell priviedol na oslavu. Moje zdroje tvrdia, že Tourtellova manželka sa odsťahovala na letnú chatu vo Fife a jej miesto v dome zaujal ten chlapec. A chlapec ešte nedovŕšil vek, keď by to bolo legálne. Potrebujeme konkrétne dôkazy smilnenia. Svedkov. Napríklad zamestnancov v starostovom byte.“

„Ale Jack, veď to je fantastické!“ Macbeth sa až zapýril pri predstave, ako zasadí Tourtellovi úder pod pás. „Zoženieme tie dôkazy a následne požiadam Kitea, aby zorganizoval volebnú debatu vysielanú naživo. Tam mu chrstnem jeho nechutný vzťah priamo do tváre. Zastihnem ho absolútne nepripraveného. Čo povieš?“

„Možno.“

„Možno? Čo tým chceš povedať?“

„Len to, pane, že sám ste sa ako pätnásťročný nasťahovali k bezdetnému mužovi. A starosta vám to spakruky vráti.“

Macbeth cítil, ako opäť bledne. „Čo? Že s Banquom by sme…“

„Ak prvý hodíte kameňom, Tourtell nebude váhať, pane. V láske a politike je všetko dovolené. A zároveň by vám mohlo ublížiť, keby niekto získal pocit, že ste zneužili svoje postavenie a hrabali sa v Tourtellovom súkromí.“

„Hm, máš pravdu. Tak čo navrhuješ?“

„Musím si to premyslieť.“ Jack si odpil z kávy. Ešte raz. Potom položil šálku na stôl. „Informáciu o chlapcovi treba pustiť okľukou. No ak budete Tourtellov protikandidát, aj tak budú upodozrievať vás. Takže by sa mala zverejniť skôr, než oznámite kandidatúru. Aby ste sa vyhli podozreniu, mali by ste dokonca oznámiť, že nebudete kandidovať, iba ak o štyri roky. Najprv vás čakajú náročné úlohy policajného prezidenta. A keď škandál diskvalifikuje Tourtella, necháte sa chvíľu prehovárať, až potom sa rozhodnete ponúknuť svoje služby mestu v ťažkej situácii, keď bude nečakane potrebovať nové vedenie. Na otázky novinárov sa k Tourtellovmu škandálu odmietnete vyjadriť, dokážete tým, že ste nad vecou, a sústredíte sa len na to, aby ste mesto dostali... hm, v rádiu ste použili výborné spojenie, pane, ako to bolo?“

„Do správnych koľají,“ doplnil Macbeth. „Už chápem, prečo ťa Lady využíva ako poradcu, Jack.“

„Ďakujem, pane, ale nepreháňajte.“

„Nepreháňam, no nezvyčajne dobre vnímaš celkový obraz.“

„Možno je jednoduchšie byť krupiérom a pozorovateľom než účastníkom vzhľadom na to, koľko rizika a emócií to prináša, pane.“

„A ja ťa pokladám za úžasného krupiéra, Jack.“

„Krupiér by vám poradil ešte raz si prezrieť karty, či neviete zahrať lepšie.“

„Naozaj?“

„Tourtell vám sľúbil podporu do ďalších volieb, ak nebudete kandidovať teraz, no hodnota tej podpory sa radikálne zníži, keď odhalia, že je pedofil, však?“

Macbeth sa pošúchal po brade. „To je pravda.“

„Takže by ste ho už teraz mali požiadať o niečo iné. Povedzte mu, že si ani nie ste istý, či budete kandidovať nabudúce. A preto by ste potrebovali čosi, čo vám môže ponúknuť hneď.“

„A to?“

„Čo si želáte, pane?“

„Čo si želám…“ Macbeth sledoval, ako Jack kýva k prázdnej herni.

„Eh, viac hostí?“

„Veru. Hostí z Obelisku. Z pozície policajného prezidenta nemáte právomoc zatvoriť Obelisk ani pri náznakoch, že sa tam rozdávajú nelegálne pôžičky.“

„Naozaj nie?“

„Ako krupiér náhodou viem, že polícia môže obviniť jednotlivé osoby, no len Úrad pre hazardné hry môže zatvoriť celý podnik, pane. A ten úrad spadá pod…“

„Radnicu. Pod Tourtella.“

Macbeth všetko pochopil. Nepotrebuje power. To, čo mu zostalo, spláchne do záchoda. Kdesi sa ozval zvonček.

„Zdá sa, že na recepcii máme hostí, pane.“ Jack vstal.

Macbeth ho chytil za plece. „Len počkaj, keď sa Lady dozvie, čo sme vymysleli. Som si istý, že sa jej stav razom zlepší. Ako sa ti môžeme poďakovať, Jack?“

„Netreba, pane.“ Jack sa uškrnul. „Stačí, že ste mi zachránili život.“

26. kapitola

Duff prehltol morskú chorobu. Štvrtý deň na palube, a stav sa mu vôbec nezlepšoval. Trápili ho vlny, ale aj vydýchaný vzduch v lodnej kuchyni. Za lietajúcimi dverami ho ničila zmes prepáleného tuku a kyslého mlieka, na druhej strane v jedálni, kde jedávali chlapi, zasa pot a tabak. Steward nechal raňajky naňho, vraj ich už musí zvládnuť sám. Vyložiť chlieb a nátierky, uvariť vajcia a kávu, to zvládne aj nováčik s morskou chorobou.

Z postele ho vyhnali o šiestej. Hneď sa vyvracal do vedra vedľa lôžka. Ešte nestrávil dve noci v tej istej kajute, lebo pre nedostatok lôžok si musel požičiavať posteľ od členov posádky, ktorí mali práve hliadku. Ešteže mu dávali len dolné postele, a tak nemusel spávať s vedrom pri vankúši. Stihol si stiahnuť cez hlavu pulóver, kým ho opäť naplo.

Cestou do kuchyne sa musel vyvracať v záchode vedľa kormidelníkovej kajuty aj do umývadla pred poslednými strmými schodmi. Vyložil raňajky a posádka, ktorá mala ísť hliadkovať, sa najedla. Prišiel čas spratať zo stolov, aby mohli začať pripravovať obed.

Duff trikrát vdýchol hlboko do pľúc pochybný vzduch, vstal a vyšiel do jedálne.

Pri najbližšom stole sedeli štyria chlapi. Slovo si vzal hlučný, trochu obézny strojník s chlpatým predlaktím v tričku s logom čerpacej stanice, fľakatým od oleja, a s prepoteným podpazuším, s tigrovanou čiapkou s emblémom klubu Hull City AFC. Pri reči poťahoval nosom, akoby namiesto úvodzoviek. A medzi úvodzovkami sypal urážky na členov posádky s nižším postavením v hierarchii.

„Počúvaj, Vysielačka,“ zakričal strojník, aby mal istotu, že všetci pochopili, že sa obracia na mladíka v okuliaroch na konci stola. „Nechcel by si požiadať tuto Varešku, aby ti zohrial rybací puding, nech si doň strčíš vtáka? Stavím sa, že ešte nebol tak blízko smradu z pošvy.“ Potiahol nosom a rozrehotal sa.

Ostatní ho odmenili sileným, krátkym smiechom. Mladý rádiotelegrafista sa pousmial a sklonil hlavu ešte nižšie do taniera.

Strojník – Duff počul, že ho volajú Hutch – potiahol nosom. „No súdiac podľa dnešných raňajok, ty ani nevieš, ako sa zohrieva rybací puding, čo hovoríš, Vareška?“ Ďalšie potiahnutie nosom.

Duff urobil to isté čo mladík pred ním, sklonil hlavu. Hodlá to robiť, až kým nedorazia do Capitolu. Držať hubu, maskovať sa, kryť sa v ústraní.

„Odpovedaj, Vareška! Alebo je toto podľa teba praženica?“

„Niečo sa nepáči?“ spýtal sa Duff.

„Nepáči?“ Strojník zagúľal očami a pozrel na ostatných. „Tento zelenáč sa ma pýta, či sa mi niečo nepáči? Len to, že táto praženica vyzerá aj chutí ako zvratky. Ako tvoje zvratky. Z tvojej zelenej chorej lebene.“

Duff sa naňho pozrel. Chlap sa škeril, v očiach mal niečo zlé. Už to zlo raz videl. V očiach Lorreala, riaditeľa detského domova.

„Je mi ľúto, že praženica nenaplnila očakávania,“ skúsil Duff.

„Nenaplnila očakávania,“ posmešne zopakoval strojník. „Zdá sa ti, že si tu v nejakej snobskej reštaurácii? Na mori očakávame na tanieri jedlo, nie tento hnoj. Nemám pravdu, chlapi?“

Muži okolo neho súhlasne zahundrali, no Duff si všimol, ako dvaja z nich v rozpakoch klopia zrak. Zrejme prikyvujú len zo strachu, aby sa sami nestali terčom jeho posmechu.

„Na obed už bude k dispozícii steward,“ dodal rýchlo Duff a preložil nátierky aj škatule s mliekom z vozíka na tácku. „Verme, že sa to zlepší.“

„Niečo sa však nezlepší,“ nedal sa strojník. „Ako to, prekrista, vyzeráš? Máš vši, či prečo chodíš v čiapke? A čo tie pičné chlpy, čo ti rastú namiesto brady? Čo sa ti stalo, Vareška? Tam, kde iní majú pysk, ty máš mamine pysky?“

Strojník sa s očakávaním poobzeral okolo seba, no teraz klopili zrak všetci poslucháči.

„Mám návrh,“ nadýchol sa Duff. Vedel, že nesmie pokračovať. Vedel, že si sľúbil, že to neurobí. „Vysielačka ti strčí čurák pod pazuchu, aby zacítil vlhkú pošvu, a ty konečne zistíš, aké to je mať vtáka.“

V tichu, ktoré zavládlo, sa ozýval len štrngot tanierov so syrom, šunkou a uhorkami, keď ich Duff prekladal na tácku.

„Čo si povedal, chlapče?“ zasyčal strojník. Už sa nesmial.

„Zopakujem ti časť, čo ťa najviac zaujala,“ odložil Duff tácku. „Zistíš, aké to je mať vtáka.“ Natiahol dlhé a, aby nikto nepochyboval, že počul správne. Strojník sa postavil a vykročil k nemu.

„Daj si dole okuliare,“ zavrčal.

„Bez nich vidím len hovno,“ odsekol Duff. „A s nimi teraz tiež.“

Strojník sa napriahol, naznačil Duffovi, kam mieri úder a zahnal sa. Duff o krok ustúpil, trochu sa zaknísal, a keď ho minula strojníkova špinavá päsť, rýchlo urobil dva kroky, schmatol ho, zatlačil mu zápästie, druhú ruku mu priložil za lakeť, nechal ho dokončiť pohyb, nasledujúc ho zozadu. Strojník zareval, inštinktívne sa predklonil, aby uvoľnil bolestivý tlak na zápästí. Duff mu vrazil hlavu do steny. Potom ho odtiahol. Opäť udrel. Hlava vrazila do trupu lode. Potom mu ťahal bezvládnu pravú ruku nahor, cítil, že čosi čoskoro povolí a zlomí sa. Strojník začal zavýjať, zúfalo sa načahoval po Duffovej čiapke. Duff mu po tretí raz vrazil hlavu do steny. Chystal sa na štvrtý úder, keď začul za chrbtom hlas.

„Stačí, Johnson!“

Duffovi chvíľu trvalo, kým si uvedomil, že sa takto predstavil, keď sa uchádzal o miesto na lodi. A že hlas patrí kapitánovi. Zdvihol zrak. Kapitán stál rovno nad nimi. Duff pustil strojníka, ktorý vzlykajúc padol na zem.

„Čo sa tu deje?“

Duff si až teraz uvedomil svoj zrýchlený dych. Vzrušenie. Zúrivosť. „Nič, kapitán.“

„Johnson, poznám rozdiel medzi niečo a nič. Takže čo? Hutchinson?“

Duff si nebol istý, no zdalo sa mu, že chlap pod ním plače.

Duff si odkašľal. „Priateľská stávka, kapitán. Chcel som mu ukázať, že tento trik z Fife je účinnejší než náprah z Hullu. Nevylučujem, že som to prehnal.“ Potľapkal strojníka po rozochvenom chrbte. „Prepáč, kamarát, no zhodneme sa, že Fife dnes porazilo Hull?“

Strojník vzlykajúc prikývol.

Kapitán si sňal čiapku a spýtavo sa pozrel na Duffa. „Trik z Fife?“

„No,“ prikývol Duff.

„Hutchinson, potrebujeme ťa v strojovni. A ostatní máte inú robotu, však?“

Jedáleň sa rýchlo vyprázdnila.

„Nalej mi kávu a sadni si,“ vyzval ho kapitán.

Duff poslúchol.

Kapitán si niekoľkokrát odpil. Díval sa do čiernej kávy a čosi si mrmlal. A práve, keď Duff začal počítať s možnosťou, že kapitán naňho zabudol, zdvihol zrak.

„Johnson, nezvyknem sa zaťažovať tým, že by som skúmal minulosť členov posádky. Väčšinou mi tu pracujú jednoduchí chlapi s obmedzeným duchovným životom, ich minulosť je lepšie nechať na pokoji a ich budúcnosť sa lode MS Glamis netýka. Viem, že ma nebudú trápiť tak dlho, aby sa mi oplatilo zaoberať sa nimi. Zaujíma ma len to, či fungujú ako tím, ako moja posádka.“

Kapitán si opäť odpil. Vystrúhal grimasu a Duff netušil, či ju spôsobila káva, bolesti alebo téma ich rozhovoru.

„Pôsobíš ako vzdelaný a cieľavedomý chlap, Johnson. Nebudem sa ťa pýtať, ako si skončil tu. Aj tak by si mi sotva povedal pravdu. No tipujem, že vieš čosi o fungovaní skupiny. Vieš, že jestvuje akási hierarchia a každý v nej má svoje miesto. Kapitán na vrchole, chlapi na prvej plavbe celkom dole. Kým bude každý člen posádky akceptovať svoju pozíciu, posádka bude fungovať. A presne to chcem. No na MS Glamis čelíme neporiadku na dne hierarchie. Máme tri potenciálne obete šikanovania. Vysielačku, lebo je najmladší. Teba, lebo si na prvej ceste. A Hutchinsona, lebo je najhlúpejší a nikto ho nemá rád.“

Opäť si odpil.

„Vysielačka by jednu cestu ako obeť prežil. Je mladý, inteligentný a naučí sa. A na vlastné oči som videl, ako sa posúvaš v rebríčku nahor tým, ako si zatočil s Hutchinsonom. Predpokladám, že si sám vyprovokoval tú situáciu práve s tým cieľom. No ak poznám dobre Hutcha, začal on. Je dosť hlúpy, aby si kopal vlastný hrob. Preto zúfalo potrebuje niekoho, koho by dostal pod seba. Zrejme to bude nejaký chudák, ktorého naverbujeme v Capitole. Budeme potrebovať novú posádku, vždy nám odíde pár ľudí. Chápeš?“

Duff pokrčil plecom.

„A v tom spočíva môj problém, Johnson. Hutch to bude skúšať, no navždy zostane obeťou. A ja by som dal prednosť inému baránkovi, ktorý mlčky akceptuje svoj osud. Hutch je zákerný lotor, ktorému v živote dosť nakladali a teraz je rozhodnutý, že prišiel čas na iných. A tak bude naďalej zdrojom zlej atmosféry na palube. Pritom nie je zlý strojník. S ním však bude moja posádka fungovať horšie než bez neho.“

Nahlas si usrkol.

„Zrejme sa spýtaš, prečo sa ho potom nezbavím. Spýtaš sa ma to preto, lebo nie si námorník a nepoznáš zamestnaneckú zmluvu, ktorá mi ho uviazala na krk, až kým nenájdem nepriestrelný dôvod vysadiť ho na pevninu. Takýmto dôvodom by bolo fyzické napadnutie kolegu...“

Duff prikývol.

„Takže? Stačí mi len tvoj podpis na jednom tlačive. Svedkov zoženiem.“

„Len sme sa hrali, kapitán. Už sa to nestane.“

„Veru, nestane.“ Kapitán sa pošúchal po brade. „Spomínal som ti, že nezvyknem skúmať minulosť členov posádky. No poviem ti, že ťah, aký si použil na Hutcha, som doteraz videl len u vojenskej a prístavnej polície. Spoločný menovateľ znie polícia. A tak chcem počuť pravdu.“

„Pravdu?“

„Áno. Napadol ťa?“

Duff sa dlho díval na kapitána. Zrejme už dávno pochopil, že Cliff Johnson nie je jeho pravé meno a nikdy nepracoval v reštaurácii. Žiada od neho len jedno áno a jeden falošný podpis. Ak sa aj niekedy začne rozoberať identita tohto Johnsona, Duff bude už dávno za horami a dolami.

„No dobre, takže pravda,“ nadýchol sa Duff. Kapitán sa naklonil nad stôl. „Len sme sa hrali, kapitán.“

Kapitán sa opäť oprel. Priložil si šálku k perám. Uprel pohľad na Duffa. Nie do jeho očí, ale vyššie, na čelo. Ohryzok sa mu hýbal, keď prehĺtal. Potom buchol prázdnou šálkou o stôl.

„Johnson?“

„Áno, kapitán?“

„Páčiš sa mi.“

„Kapitán?“

„Nemám dôvod domnievať sa, že vieš Hutcha vystáť viac než ktokoľvek z nás. No nie si bonzák. Z pozície kapitána sa mi to neveľmi hodí, no svedčí to o tvojej slušnosti. A ja to rešpektujem, takže to považujem za uzavreté. Trpíš morskou chorobou a klameš, no aj tak by som v posádke potreboval viac takých, ako si ty. Vďaka za kávu.“

Kapitán vstal a odišiel.

Duff zostal chvíľu sedieť. Potom odniesol prázdnu šálku do kuchyne a vložil ju do umývačky. Zatvoril oči, oprel sa rukami o chladivú, vyleštenú kovovú linku a prehltol zvratky. Čo to stvára? Prečo kapitánovi nepotvrdil, že Hutch šikanuje kolegov?

Otvoril oči. Zbadal svoju tvár v hrnci zavesenom nad linkou. Srdce sa mu zastavilo. Čiapka sa mu vytiahla na čelo a ani si to nevšimol. Určite počas bitky s Hutchinsonom. Jazva mu žiarila na pokožke ako hrubý biely pás za lietadlom na oblohe. Jazva. To na ňu civel kapitán, kým neodložil šálku. Duff privrel oči, opakoval si, že sa musí upokojiť a všetko si premyslieť.

Z prístavu odchádzali tak skoro, že noviny sa v deň odchodu ešte nedostali do stánkov. Kapitán teda nemôže vedieť, že po ňom pátrajú. Iba že by videl Duffovu tvár v prenose z tlačovej konferencie. No tváril by sa tak šokovane pri pohľade na jazvu – keby ju už videl? Nie. Lebo kapitán bol dobrý herec a nedal by najavo, že ho spoznal, kým by sa naňho nevrhli posily. Duff nemal na výber, a tak sa rozhodol pre verziu, že kapitán nič nepochopil. Ale čo zvyšok posádky? Nie, stál im chrbtom, kým ich kapitán neposlal preč. Len Hutchinson ležal pred ním. A ak aj videl jazvu, nepôsobil ako človek, ktorý číta noviny.

Duff opäť otvoril oči.

O dva dni, v stredu, dorazia do cieľa.

Štyridsaťosem hodín sa musí držať v ústraní. To azda zvládne.

Keď začal hrať organ, Macbeth medzi lavicami v kostole cítil, ako sa mu ježia chlpy na celom tele. Nevyvolala to hudba ani farár, ani starostov smútočný príhovor. Ani Duncanova truhla, ktorú šesť chlapov práve nieslo uličkou, a dokonca ani to, že neužil power. Mohla za to tá prekliata nová uniforma. Vždy, keď sa pohol, hrubá vlna ho poškriabala na pokožke a vybehla mu husia koža. Starú dobrú uniformu mal z lacnejšej, ošúchanej a príjemnejšej látky. Jasné, že si mohol obliecť aj nový čierny oblek, ktorý mu doručili do policajnej centrály. Určite mu ho poslal Hekate. Bol z jemnejšej vlny než uniforma, ale škrabal ešte viac. Okrem toho by porušil zvyk chodiť na pohreby policajtov v uniforme.

Truhlu preniesli popri rade, kde sedel Macbeth. Duncanova manželka a jeho dvaja synovia kráčali tesne za truhlou so sklopeným pohľadom, no keď jeden zo synov náhle zdvihol zrak a náhodou sa im stretli pohľady, Macbeth sa rýchlo zadíval do zeme.

Postupne sa smútiaci hostia začali pridávať k sprievodu. Macbeth si to načasoval tak, aby kráčal vedľa Tourtella.

„Pekný príhovor,“ pochválil ho Macbeth.

„Ďakujem. Naozaj mi je ľúto, že radnica neschválila prevzatie nákladov na pohreb. No vzhľadom na množstvo zrušených fabrík a klesajúce príjmy z daní sa latka pre takýto prejav úcty ešte zvýšila. Napriek tomu to pokladám za neslušné.“

„Ja radnicu chápem.“

„Predpokladám, že Duncanova rodina to vníma inak. Volala mi jeho manželka a žiadala ma, aby sme previezli rakvu mestom a dali tak ľuďom priestor prejaviť mu úctu, záujem, a tým dokázať, že chcú to, čo chcel on.“

„A podľa vás by to ľudia urobili?“

Tourtell pokrčil plecom. „Úprimne povedané, neviem, Macbeth. Vychádzajúc zo skúseností, hádal by som, že ľudí v meste nezaujímajú takzvané reformy, ak nevidia, že im prinesú na stôl viac jedla a peniaze na extra krígeľ piva. Už som si aj myslel, že sa mesto začína meniť, no v tom prípade mala Duncanova vražda vyvolať búrku hnevu. Pritom sa stal presný opak, ľudia akoby akceptovali, že dobrí v tomto meste prehrávajú, ozval sa len Kite. Zajtra idete na pohreb Banqua a jeho syna?“

„Samozrejme. Koná sa dole v Kostole pracujúcich. Banquo nebol veriaci, no je tam pochovaná jeho manželka Vera.“

„Duffovu manželku a deti pochovajú tu, však?“

„Áno. No toho pohrebu sa osobne nezúčastním.“

„Osobne?“

„Pošleme sem pár ľudí, ak by sa náhodou zjavil Duff.“

„Ach tak. Človek by nemal pochovávať vlastné deti. Najmä ak vie, že nesie zodpovednosť za ich smrť.“

„Veru, je zvláštne, ako vina spaľuje, kým česť a sláva zmiznú ešte v ten istý deň.“

„Zniete ako človek, ktorý tuší niečo o vine, Macbeth.“

„Tak sa vám teda priznám, že som pripravil o život svoju najbližšiu osobu, pán starosta.“

Tourtell zmeravel a zadíval sa na Macbetha. „Čo to rozprávate?“

„Mama mi zomrela pri pôrode. Kráčajme ďalej.“

„A otec?“

„Keď sa dozvedel, že matka čaká dieťa, ušiel na more a už sa nevrátil. Vyrastal som v detskom domove. S Duffom sme sa delili o izbu. No vy zrejme netušíte, ako vyzerá izba v detskom domove, pán Tourtell.“

„Čoby nie. Nejaký ten detský domov som už otváral.“

Vyšli na schody kostola, kde sa do nich oprel vlhký severozápadný vietor. Macbeth sledoval, ako sa rakva na ceste pod nimi nebezpečne zaknísala.

„Tak, tak,“ vydýchol Tourtell. „More ponúka ľuďom možnosť úteku.“

„Kritizujete môjho otca, pán Tourtell?“

„Nikto z nás ho nepoznal. Hovorím len to, že more je plné ľudí ako on. Mužov, čo odmietnu prevziať zodpovednosť, ktorú im udelila príroda.“

„O to väčšiu zodpovednosť musia potom prevziať ľudia ako my dvaja, pán starosta.“

„Presne tak. Tak k čomu ste dospeli?“

Macbeth si odkašľal. „Uvedomil som si, že bude lepšie, ak policajný prezident zostane policajným prezidentom a bude pokračovať v prospešnej, úzkej spolupráci so starostom.“

„Múdre slová, pán Macbeth.“

„Samozrejme, kým bude spolupráca fungovať.“

„Na čo narážate?“

„Na chýr, že v Obelisku sa venujú prostitúcii a dávajú zakázané pôžičky hráčom.“

„To prvé obvinenie je staré, druhé je nové. Sám však viete, aké ťažké je takýto chýr potvrdiť, preto zväčša zostáva len chýrom.“

„Mám konkrétne podozrenie aspoň na dvoch hráčov a pri nasadení efektívnych vypočúvacích metód a prísľube amnestie sa mi podarí overiť, či im Obelisk ponúkol pôžičku. Následne príslušný úrad zrejme zatvorí podnik, kým sa všetky nezrovnalosti neobjasnia.“

Starosta si pošúchal najnižšiu bradu. „Inými slovami, nebudete kandidovať výmenou za zatvorenie Obelisku?“

„Hovorím len toľko, že politické a administratívne vedenie mesta musí dôsledne uplatňovať zákony a predpisy. V opačnom prípade ho ľahko začnú upodozrievať, že si ho kúpili a zaplatili tí, ktorí unikli trestu.“

Starosta mľaskol jazykom. Ako keď si dieťa prevaľuje v ústach olivu, uvedomil si Macbeth, a potrebuje si obľúbiť novú chuť.

„V tomto prípade hovoríme o celom množstve potenciálnych nezrovnalostí,“ začal Tourtell, akoby sa prihováral sám sebe. „A ako som spomínal, nie je ľahké potvrdiť takéto fámy, môže to chvíľu trvať.“

„Peknú chvíľu,“ prikývol Macbeth.

„Pripravím úrad na to, že sa môžu zjaviť informácie, ktoré si vyžiadajú zatvorenie kasína. Kde je, mimochodom, vaša krásna Lady? Myslel som si, že s Duncanom...“

„Žiaľ, necíti sa dobre. Prejde to.“

„Rozumiem. Pozdravte ju odo mňa a zaželajte jej rýchle uzdravenie. A teraz je zrejme čas kondolovať pozostalým.“

„Choďte prvý, o chvíľu sa pridám.“

Macbeth sledoval, ako Tourtell ťarbavo schádza po schodoch, berie do rúk dlaň pani Duncanovej, hýbe perami a skláňa hlavu v úprimnom súcite. Naozaj vyzerá ako korytnačka. Spomenul si na Tourtellove slová. O plnom mori – mužov, ktorí utiekli.

„Všetko v pohode, šéfe?“ Seyton čakal vonku, lebo podľa vlastných slov neznáša kostoly, a Macbeth s tým nemal problém. Ľudia, ktorí by chceli zabiť policajného prezidenta, určite nestoja dnu.

„Kontrolovali sme zoznamy všetkých cestujúcich na lodiach odchádzajúcich z mesta,“ začal Macbeth. „No kontroloval niekto aj ostatných ľudí?“

„Myslíte čiernych pasažierov?“

„Áno. Alebo takých, ktorí sa zamestnali na palube?“

„Sotva.“

„Pošlite presný opis Duffa všetkým lodiam, ktoré od osudného dňa opustili prístav. Ihneď.“

„Vybavím, šéfe.“ Seyton bral schody po dvoch a zmizol za rohom.

Meredith. Meredith odišla zo sveta. No jazva na srdci mu ešte zostala. A aj tak nepôjde na pohreb. Lebo odišla už dávno, tak dávno, že už zabudol, kto vlastne bola. Tak dávno, že zabudol, kto bol vtedy on. Prešliapol na druhú nohu, cítil látku na stehne, vôňu mokrej vlny. Striaslo ho.

27. kapitola

Duff sledoval z kuchynky posádku v jedálni. Práve doobedovali, teraz si šúľali cigarety a potichu sa zhovárali. Občas sa niekto zarehotal, zapálil si, odpil si z kávy. Len jeden sedel bokom od ostatných. Hutchinson. Veľký leukoplast vo farbe pokožky prezradil všetkým, ktorí tam neboli, aký dostal výprask. Hutchinson sa tváril, že sa sústreďuje na šúľanie cigarety, no bol prislabý herec a vyzeral dokonale stratene.

„Zajtra sme v prístave,“ konštatoval steward, ktorý si tiež zapálil a oprel sa o sporák. „Učil si sa rýchlo. Máš chuť na repete?“

„Prepáč?“

„Pôjdeš aj späť?“

„Nie,“ odvetil Duff. „No vďaka za ponuku.“

Steward pokrčil plecom. Duff si všimol člena posádky, ktorý prišiel neskoro na obed. Teraz s táckou vykročil k Hutchinsonovi. Keď si všimol, kto tam sedí, radšej sa natlačil k plnému stolu. A Duff postrehol, že si to uvedomil aj Hutchinson a ešte urputnejšie sa sústredil na svoju cigaretu.

„Zostalo niečo zo včerajšej torty?“

Duff sa zvrtol. Prvý strojník sa naňho s nádejou díval z lietajúcich dverí.

„Sorry,“ odsekol steward. „Len sa po nej zaprášilo.“

„Počkaj chvíľu,“ zapojil sa Duff. „Mám pocit, že som odkladal malý kúsok.“

Zamieril do mrazničky, našiel tanier obalený fóliou, vrátil sa a podal ho strojníkovi. „Je trochu studená.“

„To je v pohode,“ usmial sa chlap a oblizol si pery. „Mám ju rád studenú.“

„Ešte čosi…“

„Áno?“

„Hutchinson…“

„Hutch?“

„Áno. Vyzerá trochu... zbito. Len som si spomenul, čo mi povedal kapitán – že Hutchinson je dobrý pracant. Je to pravda?“

Prvý strojník sa chvíľu škrabkal za ušami. Neisto pozrel na Duffa. „Zbaví.“

„Možno by mu to mohol niekto povedať.“

„Čo povedať?“

„Že zbaví.“

„Prečo?“

„Podľa mňa to potrebuje počuť.“

„No neviem. Ak pričasto chváliš ľudí, začnú si pýtať viac peňazí a dlhšie prestávky na oddych.“

„Keď si bol nový, dával ti tvoj nadriadený pocit, že ťa potrebuje?“

„To áno, ale veď ma aj potreboval.“

„Skús si spomenúť, aký dobrý si v tom čase bol reálne.“

Prvý strojník od prekvapenia zabudol zatvoriť ústa.

V tej chvíli sa loď naklonila, z jedálne sa ozval krik a za Duffovým chrbtom čosi vybuchlo.

„Kurva zasratá!“ vykríkol steward, a keď sa Duff zvrtol, videl, ako veľký hrniec s polievkou letí na podlahu. Duff sledoval hustú zelenú hrachovú polievku. Žalúdok sa mu bez varovania obrátil, cítil zvratky v hrdle a ledva sa stihol zachytiť verají, keď sa mu vyvalili z úst.

„Tak čo, ty zelenáč,“ uškrnul sa prvý strojník. „Ešte máš aj iné dobré rady?“ Zvrtol sa a zmizol.

„Kristeježiši, Johnson, ešte ťa to neprešlo?“ vzdychol si steward a podal Duffovi rolku kuchynského papiera.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa Duff a utrel si ústa.

„Narazili sme na vlnu,“ vysvetlil mu steward. „To sa stáva.“

„Choď si oddýchnuť, ja si to zatiaľ po sebe umyjem.“

Keď Duff vydrhol dlážku, vyšiel do jedálne a pozbieral taniere. Pri stoloch zostali len traja chlapi. A Hutch, ktorý sa nepohol z miesta. Duff načúval ich rozhovoru, zbierajúc taniere a poháre na tácku.

„Muselo to vyvolať zemetrasenie alebo čosi podobné,“ konštatoval jeden z chlapov.

„Možno skúšali nejakú zbraň,“ navrhol druhý. „Sovieti vraj kujú pikle v Barentsovom mori, to sú rany, čo robia vlny po celej zemeguli.“

„Vysielačka, nič ti nehlásili?“

„Nie,“ usmial sa telegrafista. „Prišla mi len správa, že vyhlásili pátranie po chlapovi s bielou jazvou krížom cez tvár.“

Duff zmeravel. Skladal ďalej taniere, no nastražil uši.

„Tak, tak, bude fajn sa zajtra vylodiť.“

„To teda. Žena mi hlásila, že je zasa tehotná.“

„Na mňa sa nedívaj.“

Dobrosrdečný smiech.

Duff sa zvrtol s táckou. Hutchinson zdvihol zrak a zrazu sedel vzpriamený ako svieca. Po ich potýčke sa mu vyhýbal pohľadom, teraz však civel na Duffa so širokými zreničkami. Ako jastrab, ktorý nečakane objavil zranené, bezmocné zviera.

Duff si nohou otvoril dvere do kuchyne, počul, ako sa za ním zabuchli. Položil tácku na linku. Kurva, kurva! Teraz nie, o dvadsaťštyri hodín sú na pevnine!

* * *

„Spomaľte,“ vyzvala šoféra Caithnessová a pozorne sa dívala z okna.

Taxikár ju poslúchol, pomaly prechádzali popred Obelisk, odkiaľ z hlavnej brány na ulicu prúdili ľudia. Na chodníku stáli dve policajné autá so zapnutými majákmi.

„Čo sa deje?“ Lennox vopchal bledú tvár medzi sedadlá. Bol v uniforme rovnako ako Caithnessová, taxík ich vyzdvihol pred kostolom hneď po Duncanovom pohrebe. „Požiarny poplach?“

„Dnes to tu zatvorili,“ odvetila Caithnessová. „Podozrenie z porušenia zákona o prevádzke kasín.“

Sledovali, ako policajt vyvádza rozrušene gestikulujúceho muža v bledom obleku, kvietkovanej košeli a s impozantnými bokombradami. Zdalo sa, že muž sa snaží policajtovi čosi vysvetliť, no ten ho už dávno nepočúval.

„Smutné, smutné,“ utrúsil šofér.

„Čo je smutné?“ prekvapil sa Lennox. „Že sa dodržiava zákon?“

„Dodržiava ako dodržiava. V Obelisku ste si mohli aspoň pri pivku zahrať partičku kariet bez toho, aby ste sa museli vyobliekať alebo nechať zruinovať. Inak, viete, že aj fabrika, kam smerujete, má zatvorené?“

„Áno,“ odvetila Caithnessová. Nič iné nevedela. Kolega Angus jej ráno zavolal a dôrazne ju požiadal, aby vzala so sebou inšpektora Lennoxa z oddelenia boja proti korupcii, a spolu zamierili do Estexu. Viac sa dozvedia priamo na mieste. Ide o korupciu na najvyššej úrovni a nikomu to nesmú spomínať. Keď odsekla, že nijakého Angusa v policajnom zbore nepozná, pripomenul jej, že je to ten dlhovlasý chalan, na ktorého sa usmievala vo výťahu. Pamätala si ho. Zlatý. Vyzeral skôr ako priateľský, zasnený hipík, než chlap z gardy.

Prechádzali ďalej ulicami mesta. Sledovala nezamestnaných, ako sa opierajú o steny, kryjú sa pred dažďom s cigaretou v kútiku úst, v mokrých plášťoch, s hladnými a unavenými pohľadmi. Hyeny. Nenarodili sa takí, urobilo to z nich mesto. Duncan raz povedal, že keď žerieš iba zdochliny, si mrchožrút, nech si o sebe myslíš čokoľvek. V policajnej centrále sa môžu snažiť, no najúčinnejším prostriedkom v boji proti kriminalite je vrátiť ľuďom prácu.

„Idete zas otvoriť Estex?“ spýtal sa šofér a zaškúlil na Caithnessovú.

„Prečo si to myslíte?“

„Pokladám Macbetha za bystrejšieho chlapa, než bol ten blázon Duncan.“

„Naozaj?“

„Zatvoriť zdravú fabriku len preto, že z nej presakuje trochu slizu? Bože, veď všetci, čo tam robia, fajčia, aj tak ich ten jed otrávi. Päťtisíc pracovných miest! Päťtisíc pracovných miest, ktoré toto mesto zúfalo potrebuje! To môže napadnúť len snobovi z Capitolu. Zato Macbeth je jeden z nás, on to chápe a zakročí. Nechajte ho chvíľu rozhodovať a ľudia budú mať zasa peniaze na to, aby sa vozili taxíkom.“

„Apropo, Macbeth,“ Caithnessová sa obrátila k zadnému sedadlu. „Dva dni po sebe zrušil rannú poradu a v kostole bol úplne bledý. Je chorý?“

„On nie,“ odvetil Lennox. „Ale Lady. Stará sa o ňu, už ani nechodieva do práce.“

„Jasné, je to od neho pekné, je však policajný prezident a potrebujeme, aby riadil mesto.“

„Ešteže má nás,“ usmial sa Lennox.

Taxík zastal pred bránou, na ktorej visela prestrihnutá reťaz s visacou zámkou. Tabuľa s nápisom ZATVORENÉ ležala na rozbitom asfalte. Caithnessová vystúpila, prešla k stiahnutému okienku na strane vodiča a, čakajúc na výdavok, skúmala pohľadom osirelú priemyselnú zónu. Nijaké telefónne búdky, telefóny v Estexe zrejme odpojili.

„Ako si objednáme taxík na cestu domov?“

„Počkám vás tu,“ ponúkol sa šofér. „V meste by som sa aj tak zákazníkov nedočkal.“

Za bránou stál zhrdzavený vysokozdvižný vozík a pri ňom sa týčil štôs prehnitých drevených paliet. Dvere vedľa veľkej výklopnej brány boli pootvorené.

Caithnessová a Lennox vošli do fabriky. Už vonku bolo chladno, no vnútri pod vysokou klenbou bolo ešte chladnejšie. Pece sa ťahali ako gigantické kostolné lavice v pozdĺžnej hale, kam až oko dovidelo.

„Haló?“ zakričala Caithnessová. Z ozveny ju striaslo.

„Tu!“ Odpoveď prišla zhora, z priestorov, kde ležala riaditeľova kancelária a kontrolný mostík. Ako strážna veža vo väzení. Alebo kazateľnica.

Chlapec im ukázal cestu po oceľových schodoch.

Caithnessová a Lennox vyšli na poschodie.

„Policajt Angus,“ predstavil sa a podal im ruku. V otvorenej tvári čítali jeho nervozitu, no zároveň rozhodnosť. Vošli za ním do riaditeľovej kancelárie, kde to páchlo zmesou starého potu a tabaku. Veľké okná smerovali k hale. Pokrývala ich zvláštna žltá glazúra, akoby vpálená do skla. Na stoloch ležali otvorené fascikle, ktoré očividne vybral z poličiek na stenách. Mladík sa neoholil, obliekol si úzke, ošúchané rifle a zelenú vojenskú bundu.

„Ďakujem, že ste reagovali tak rýchlo,“ kývol im k fľakatým dreveným stoličkám.

„Nechcem na teba tlačiť, no verím, že to stálo zato,“ konštatoval Lennox a sadol si. „Musel som preložiť dôležité stretnutie.“

„Keďže máte málo času, teda, keďže všetci máme málo času, prejdem priamo k veci.“

„Vďaka.“

Chlapec si skrížil ruky na hrudi. Čeľuste mu pracovali, pohľad sa mu nezastavil, no zároveň vyžaroval auru človeka, ktorý vie, že má pravdu.

„Dvakrát som veril,“ začal Angus a prehltol. Caithnessová pochopila, že úvod si napísal vopred a nacvičil. „A dvakrát som stratil vieru. Prvýkrát som veril v Boha. Druhýkrát v Macbetha. Boh neexistuje. A Macbeth je iný, než sa tvári. Nie je spasiteľ, ale skorumpovaný vrah. Hovorím to hneď na úvod, aby ste pochopili moje pohnútky. Chcem oslobodiť mesto od Macbetha.“

V náhlom tichu počuli klopkanie kvapiek, ktoré dopadali na dlážku v továrenskej hale. Angus sa nadýchol.

„Keď sme…“

„Stop!“ vykríkla Caithnessová. „Angus, ďakujeme za tvoju úprimnosť, no skôr než budeš pokračovať, musíme sa s inšpektorom Lennoxom rozhodnúť, či to vôbec chceme počuť.“

„Nech povie všetko,“ nechápal Lennox. „A porozprávame sa o tom neskôr medzi štyrmi očami.“

„Počkaj,“ trvala na svojom Caithnessová. „Potom už niet cesty späť. Keď sa teraz dozvieme o…“

„Poslali nás do klubovne, aby sme všetkých zabili,“ povedal rýchlo Angus.

„Ja to nechcem počuť,“ vybuchla Caithnessová a vstala.

„Nemali sme vôbec zatýkať,“ zvýšil hlas Angus.

„To my sme začali páliť na Norse Riders, stihli vystreliť...“ Zdvihnutý ukazovák sa mu triasol rovnako ako hlas. „… len jeden jediný výstrel v sebaobrane! Na rozdiel od…“

Caithnessová začala dupať, aby prehlušila jeho hlas, otvorila dvere a chystala sa odísť, keď začula to meno a zmeravela.

„… na rozdiel od Duffa vo Fife. Tam nepadol z domu jediný výstrel. Duff nebol doma. Keď sme rozstrieľali dom na franforce a následne vnikli dnu, našli sme len dievča, chlapca a matku, ktorá...“ Angusovi sa zlomil hlas. Caithnessová sa obrátila k nemu. Chlapec sa opieral o stôl a žmúril oči. „… ktorá sa ich v spálni pokúšala chrániť vlastným telom.“

„Nie, nie,“ počula Caithnessová vlastný šepot.

„Príkaz vydal sám Macbeth,“ pokračoval Angus. „A Seyton sa postaral, aby ho garda do bodky splnila. Vrátane…,“ odkašľal si, „… mňa.“

„Prečo by Macbeth, preboha, dal príkaz na tieto… likvidácie?“ zašepkal neveriacky Lennox. „Stačilo mu zatknúť Duffa aj Norse Riders.“

„A možno nie,“ pokračoval Angus. „Možno mali na Macbetha niečo, čo ho prinútilo navždy ich umlčať.“

„Napríklad?“

„Nikdy ste si nepoložili otázku, prečo sa Norse Riders pomstili Banquovi? Prečo namiesto neho nezabili človeka, ktorý ten pokyn vydal, teda samotného Macbetha?“

„To je jednoduché,“ uškrnul sa Lennox. „Macbeth je lepšie chránený. Máš vôbec dôkazy?“

„Tieto oči,“ ukázal mu Angus.

„Sú tvoje a tvoje sú aj obvinenia. Daj mi jediný dôvod, prečo by sme ti mali veriť.“

„Viem jeden dôvod,“ zapojila sa Caithnessová, ktorá sa pomaly vracala k stoličke. „Angusove tvrdenia sa dajú ľahko overiť alebo vyvrátiť v garde. Ak sú falošné, príde o prácu, odsúdia ho a jeho vyhliadky do budúcnosti budú mierne povedané mizivé. A on to vie.“

Angus sa zasmial.

Caithnessová zdvihla obočie. „Prepáč, povedala som niečo smiešne?“

„Garda,“ vysvetlil jej Lennox. „Vernosť, bratstvo, krstení ohňom, zjednotení krvou.“

„Prepáč?“

„Z nikoho v garde nevypáčite jediné slovo, ktoré by svedčilo proti Macbethovi,“ dodal Angus. „Ani proti Seytonovi. Či proti ostatným bratom.“

Caithnessová si dala ruky vbok. „Takže si sa na nás obrátil s týmito tvrdeniami, hoci vieš, že ich nemáš ako dokázať?“

„Macbeth ma požiadal, aby som spálil mŕtvolu bábätka z masakru v klubovni,“ stíšil hlas Angus. Hral sa s retiazkou. „V jednej z tunajších pecí.“

Caithnessovú striaslo. Už to oľutovala. Prečo sa vrátila? Prečo už nesedí v taxíku a nesmeruje domov?

„Odmietol som,“ pokračoval Angus. „To však znamená, že to urobil niekto iný. Možno sám Macbeth. Kontroloval som pece, jednu z nich nedávno použili. Napadlo mi, že s pomocou technikov nájdete v peci stopy. Odtlačky prstov, zvyšky kostí, čo ja viem? A ak niečo nájdete, môže to ďalej vyšetrovať úsek boja proti korupcii.“

Lennox s Caithnessovou si vymenili pohľady.

„Polícia nemôže vyšetrovať vlastného policajného prezidenta,“ namietol Lennox. „To si nevedel?“

Angus sa zamračil. „Ale… korupcia, nie je to…“

„Nie, nesmieme viesť interné vyšetrovanie,“ prerušil ho Lennox. „Ak chceš ísť po krku policajnému prezidentovi, musíš predložiť prípad mestskej vláde a starostovi Tourtellovi.“

Angus zúfalo zavrtel hlavou. „Nie, nie, oni sú všetci kúpení. Musíme konať na vlastnú päsť, musíme ho poraziť zvnútra.“

Caithnessová nereagovala. Len v duchu dala Angusovi za pravdu. Nikto v mestskej vláde a ani Tourtell sa neodváži verejne vystúpiť proti Macbethovi. Kenneth dal úradu policajného prezidenta dosť zákonných možností veľmi tvrdo odpovedať na takýto typ vzbury.

Lennox sa pozrel na hodinky. „O dvadsať minút mám ďalšiu schôdzku. Odporúčam ti nerýpať sa v tom ďalej, kým nebudeš mať v rukách niečo konkrétne. A potom skús svoje šťastie u mestskej vlády.“

Angus neveriacky zažmurkal. „Moje šťastie?“ zopakoval zachrípnutým hlasom. Pozrel sa na Caithnessovú. Zúfalstvo, prosba, strach, nádej, to všetko mu čítala z tváre. A vtedy pochopila, že ju neprosí, aby zostala len preto, že potrebuje technikov na kontrolu pece. Keď predloží svoje tvrdenia oddeleniu boja proti korupcii, bude potrebovať svedka, tretiu osobu, kvôli ktorej sa Lennox nebude môcť tváriť, že nedisponuje informáciou, ktorá mu bez ohľadu na výsledok znepríjemní život. Angus si ju vybral preto, lebo sa naňho priateľsky usmiala vo výťahu. A vyzerala ako človek, ktorému môže dôverovať.

„Inšpektorka Caithnessová?“ oslovil ju potichu, takmer prosebne.

Zhlboka sa nadýchla. „Lennox má pravdu. Žiadaš od nás, aby sme zaútočili na medveďa papierovou šabľou.“

Angusovi sa zaleskli oči. „Bojíte sa,“ konštatoval. „Veríte mi, inak by ste tu už neboli. No bojíte sa. Bojíte sa, lebo mi veríte. Lebo som vám ukázal, čoho je Macbeth schopný.“

„Dohodnime sa tak, že toto stretnutie sa nikdy nekonalo,“ uzatvoril to Lennox a vykročil k dverám.

Caithnessová ho chcela nasledovať, keď ju Angus chytil za plece.

„Bábätko,“ zašepkal cez slzy. „Zmestilo sa do škatule od topánok.“

„Bolo nevinnou obeťou v boji so zločineckým syndikátom,“ odsekla. „Také veci sa stávajú. Fakt, že sa to Macbeth usiluje zatajiť pred médiami, aby sa vyhol bulvárnym článkom o policajnom zbore, z neho ešte nerobí vraha.“

Cítila, ako ju pustil, akoby sa popálil. O krok ustúpil a pozrel sa na ňu. Odvrátila tvár a odišla.

Závan vzduchu na oceľovom schodišti jej schladil rozhorúčené líca.

Cestou k východu sa zastavila pri jednej z pecí. V sivom prachu boli pásy a odtlačky.

Lennox už mával v bráne na taxík, aby podišiel k nim a uchránil ich tak pred vedrami vody, čo sa liali z oblohy. „O čo podľa teba Angusovi ide?“ spýtal sa.

„O čo mu ide?“ Caithnessová sa zadívala k oknám riaditeľa továrne.

„Musí si predsa uvedomovať, že na riadiacu pozíciu je ešte primladý,“ uvažoval nahlas Lennox. „Haló! Sem! Ide mu len o česť a slávu?“

„Možno bol úprimný. A niekto musí Macbetha zastaviť.“

„Povinnosť volá?“ Lennox sa zasmial a Caithnessová počula škrabot pneumatík na kamienkoch. „Každému o niečo ide, Caithnessová. Nastupujeme?“

„Áno.“ Caithnessová rozoznávala obrysy Angusovho chrbta v okne. Odkedy odišli, nepohol sa z miesta. Stál. Akoby na niečo čakal.

Ako dlho potrvá Lennoxovi, kým prezradí Macbethovi pokus o vzburu?

Ako naloží s tým, čo im povedal Angus?

Priložila si dlaň na líce. Vedela, z čoho pramení tá horúčava. Červeň. Hanbí sa.

Lennox prešiel skratkou cez železničnú stanicu. Mal rád skratky. Vždy ich mal rád. Kupoval sladkosti, aby si získal kamarátov, klamal, že spadol zo žeriava v prístave, zaplatil dievčaťu, ktoré predávalo v obchode Indigo, aby mu to urobilo rukou. Kupoval si topánky s vyššou podošvou než ostatní, podvádzal na skúškach, a aj tak si musel prilepšovať, keď hovoril o svojich známkach. Jeho otec hovorieval – často počas rodinných stretnutí a neskrývajúc, koho tým myslí –, že skratky si vyberajú len chlapi bez chrbtovej kosti. Keď otec venoval menší dar súkromnej univerzite a ušetril tak seba aj Lennoxa od hanby, že by musel študovať na štátnej, Lennox musel falšovať aj univerzitný index. Nie kvôli potenciálnym zamestnávateľom, ale kvôli otcovi, ktorého zaujímali jeho úspechy. Jasné, že ho odhalil. Lennox robil všetko, aby odolal otcovým podozrievavým pohľadom a výsluchu. A otec konštatoval, že nechápe, ako taký mäkkýš ako Lennox je vôbec schopný kráčať vzpriamene. Veď nemá v tele jedinú kosť!

Ale fajn, má dosť chrbtovej kosti, aby ignoroval dílerov, ktorí mu šepkali do ucha svoje ponuky. Spoznajú v dave narkomana. Akokoľvek, takto sa k bryggu nedostával. Nechával si ho posielať v hnedých obálkach bez označenia odosielateľa. Alebo keď občas požiadal o mimoriadnu kúru, zaviazali mu oči a odviedli ho ako vojnového zajatca pred popravčiu čatu do tajnej kuchyne, kde dostal svoju dávku priamo z hrnca.

Prešiel popri Berthe Birnamovej, kde Duff naletel jeho bájke o sudcovi z Capitolu. Hekate mu však nespomenul, že Macbeth zabije Duffovu ženu aj deti. Na Námestí pracujúcich pridal do kroku, akoby sa musel ponáhľať, skôr než sa niečo stane. Niečo v ňom.

„Pán Macbeth nemá čas,“ odpovedala mu drobná recepčná v Invernesse.

„Odkážte mu, že ho hľadá inšpektor Lennox. Je to dôležité a nezaberie mu to viac než minútu.“

„Skúsim, pane.“

Kým Lennox čakal, obzeral sa okolo seba. Nevedel to pomenovať, no čosi mu tu chýbalo. Nejaký posledný detail. Možno sa zmenila atmosféra, možno horšie oblečení chlapi hlasnejšie kričali, keď vchádzali do herne. V minulosti tu tento typ hostí nevídal.

Macbeth schádzal po schodoch.

„Zdravím, Lennox.“

„Dobrý deň, pán policajný prezident. Dnes tu máte rušno.“

„Denní gambleri prišli priamo z Obelisku. Pred pár hodinami im to tam zatvorili. Sadnime si sem. Žiaľ, nemám veľa času.“

„Ďakujem, pane. Chcel som vás len informovať o jednom dnešnom stretnutí.“

Macbeth si zívol. „Áno?“

Lennox sa nadýchol. Zaváhal. Lebo jasné, jestvujú milióny úvodných viet. Tisícky spôsobov, ako sformulovať rovnaké posolstvo. Stovky prvých slov. A aj tak len dve alternatívy.

Macbeth sa zamračil.

„Pane,“ oslovil Macbetha recepčný. „Odkaz od blackjackového stola. Pýtajú sa, či môžu objednať ešte jedného krupiéra, tvorí sa tam rad.“

„Budem to riešiť, Jack. Prepáč, Lennox, prerušil som ťa. Inokedy toto vybavuje Lady. Počúvam.“

„Teda. Stretnutie…“ Lennox si spomenul na svojich doma. Na ich dom. Záhradu. Bezpečnú štvrť, kde sa deti vyhli svinstvám. Univerzitu, kde budú študovať. Výplatnú pásku, ktorá im to všetko umožní. Plus občasné vedľajšie príjmy, čo sa stali nevyhnutnými, aby to finančne vychádzalo. Nerobí to pre seba, ale pre rodinu, rodinu, rodinu. Pre svoju rodinu, nie kvôli domu vo Fife, nie...

„Áno?“

Otvorili sa dvere.

„Šéfe!“

Zvrtli sa za hlasom. Seyton. Lapal po dychu. „Máme ho, šéfe.“

„Našli sme…?“

„Duffa. A nemýlili ste sa. Bol na palube lode MS Glamis.“

„Fantázia!“ Macbeth sa pozrel na Lennoxa. „Inšpektor, počká to, musím bežať.“

Lennox zostal sedieť, kým dvaja muži zmizli vo dverách.

„Zaneprázdnený muž,“ usmial sa recepčný. „Kávu, pane?“

„Nie,“ odvetil Lennox a civel pred seba. Za oknami sa už začalo stmievať, no do ďalšej dávky mu ešte zostávalo niekoľko hodín. Večnosť. „Vlastne áno, ďakujem.“ Celá večnosť pre muža bez chrbtice.

28. kapitola

„Kam ideš?“ zašepkala Meredith.

„Neviem,“ odvetil Duff. Pokúšal sa ju pohladkať po líci, no nedočiahol. „Mám adresu, no neviem, čo na nej nájdem.“

„Tak prečo tam ideš?“

„Napísali ju krátko pred Banquovou a Fleanceovou smrťou. Spomínajú tam bezpečný prístav. A ak boli na úteku, možno tam nájdem úkryt aj ja. Neviem, nemám kam inam ísť, láska.“

„Chápem.“

„Kde ste?“

„Tu.“

„Kde tu? A čo robíte?“

Meredith sa usmiala. „Čakáme na teba. Ešte je prednarodeninová oslava.“

„Bolelo to?“

„Trochu. Ale potom to prešlo.“

Duff cítil hrču v hrdle. „A Ewan a Emilie? Báli sa?“

„Pst, drahý, teraz sa o tom nerozprávajme…“

„Ale…“

Zakryla mu dlaňou ústa. „Pst, spia, nesmieš ich zobudiť.“

Jej ruka. Nemohol sa nadýchnuť. Pokúšal sa ju odtrhnúť, no bola príliš silná. Duff otvoril oči.

V tme nad ním stála postava a tlačila mu dlaň na ústa. Duff chcel kričať, ťahal chlpaté zápästie, no chlap bol prisilný. Duff pochopil, s kým zápasí, keď počul chlapovo potiahnutie nosom. Hutchinson. Predklonil sa a zašepkal mu do ucha:

„Ani nemukni, Johnson. Lepšie povedané: Duff.“

Je odhalený. Vypísali odmenu na jeho hlavu, chcú ho živého, alebo mŕtveho? Prišla hodina odplaty. Nôž? Šidlo? Kladivo?

„Počúvaj ma, Johnson. Ak zobudíme chlapa nad tebou, je koniec, rozumel si?“

Prečo ho strojník zobudil a rovno ho nezabil?

„Johnson, v Capitole ťa bude v prístave čakať polícia.“ Uvoľnil dlaň z Duffových úst.

„Takže som ťa varoval a sme si kvit.“

Kajutu na chvíľu osvetlilo svetlo od dverí. Potom sa dvere znovu zatvorili a Hutchinson zmizol.

Duff žmúril v tme. Chvíľu uvažoval nad možnosťou, že aj Hutch sa mu len prisnil. Chlap na lôžku nad ním zakašľal. Duff netušil, kto tam leží. Lôžok bolo málo a členovia posádky sa neustále sťahovali. Steward mu vysvetlil, že nedostatok lôžok spôsobil transport nejakých hovadsky dôležitých škatúľ s muníciou na poslednej ceste. Museli vybrať niekoľko lôžok a použiť dve kajuty, lebo predpisy dovoľovali skladovať len určité množstvo výbušnín v jednej časti lode. Len členovia posádky s pásikmi na výložkách mali pevné lôžko. Duff spustil nohy na dlážku a vybehol na chodbu. Stihol zazrieť špinavé tričko s logom Esso na ceste k rebríku, ktorý viedol do strojovne.

„Počkaj!“

Hutchinson zastal.

Duff ho dobehol.

Strojník mal aj teraz pohľad bez výrazu. No zloba z neho zmizla.

„O čom to hovoríš?“ prihovoril sa mu Duff. „Polícia? Kvit?“

Hutchinson si skrížil ruky na hrudi. Potiahol nosom. „Bol som u Vysielačku, aby som ho požiadal…“ Ďalšie potiahnutie nosom. „Aby som ho požiadal o odpustenie. Kapitán práve komunikoval s pevninou. Sedeli chrbtom ku mne a nepočuli ma vstúpiť.“

Duff cítil, ako sa mu rozbúchalo srdce. „Pokračuj.“

„Kapitán informoval pevninu, že istý Johnson uňho na palube zodpovedá opisu. Že máš jazvu na ksichte a nastúpil si do služby práve v deň, ktorý spomínali. Hlas v rádiu kapitána požiadal, aby zatiaľ nekonal, že ten Duff je nebezpečný a v prístave ho bude čakať ozbrojená polícia. Kapitán odvetil, že po tom, ako ťa videl vyčíňať v jedálni, to aj celkom ocení.“ Hutchinson si prešiel dvoma prstami po čele.

„Prečo si ma varoval?“

Strojník pokrčil plecom. „Kapitán ma požiadal, aby som sa ospravedlnil Vysielačkovi. Vraj len vďaka tebe ma nevyrazil, keď si odmietol na mňa bonzovať. A ja nechcem prísť o prácu...“

„Nechceš?“

Strojník potiahol nosom. „No nie. Môj šéf tvrdí, že sa na nič iné nehodím.“

„Aha. To ti povedal?“

Hutchinson sa uškrnul. „Večer za mnou prišiel. Vraj si nemám nič namýšľať. Celá loď ma vníma ako hnisavý vred na riti, no že som dobrý strojník. A zas odišiel. Na tejto lodi nájdeš ozaj čudákov, čo?“

Zasmial sa. Tváril sa takmer veselo. „Budem sa musieť vrátiť tam, kde ma potrebujú.“

„Počkaj,“ zastavil ho Duff. „Ako pomôžeš chlapovi odsúdenému na smrť, keď mu prezradíš, že má na krku slučku? Kým nedorazíme do prístavu, nemám šancu ujsť.“

„To nie je môj problém, Johnson. Sme si kvit.“

„Naozaj? Tvoja loď prevážala guľomety, ktoré mi zabili ženu a deti, Hutchinson. Nie, nie je to tvoj problém. No ani môj problém nebol, keď ma kapitán požiadal, aby som pridal poslednú kvapku k tvojmu vyhadzovu.“

Potiahnutie nosom. „Tak skoč do mora. A plávaj. Je to len pár desiatok míľ. Predpokladaný čas príchodu o deväť hodín, Johnson.“ Potiahnutie nosom.

Duff sledoval, ako strojník mizne v bruchu lode. Potom prešiel k okrúhlemu oknu a zadíval sa na more. Svitalo na nový deň. O deväť hodín sú v prístave. Vysoké vlny. Koľko vydrží plávať v takomto počasí, v tejto studenej vode? Dvadsať minút? Polhodinu? A keď sa priblížia k pevnine, kapitán naňho zaručene niekoho nasadí. Duff si pritisol čelo ku sklu.

Niet úniku.

Vrátil sa do kajuty. Pozrel na hodinky. Trištvrte na päť.

Štvrťhodina, kým bude musieť nastúpiť. Ľahol si späť na lôžko a zatvoril oči.

Videl Meredith, kývala mu zo skaly na brehu. Volala ho k sebe.

„Čakáme ťa.“

Ako vo sne, uvedomil si Macbeth. Alebo ako keď pláva v jaskyni pod vodou. Asi taký pocit má človek, keď je námesačný. V jednej ruke držal baterku, v druhej jej dlaň. Prechádzal svetlom baterky po rulete a po prázdnych stoličkách. Kráčali ďalej. Tiene sa kĺzali po stenách ako prízraky. Falošné kryštály nad hlavou sa trblietali.

„Prečo tu nikto nie je?“ spýtala sa Lady.

„Všetci išli domov,“ odvetil Macbeth, zasvietil na nedopitý pohár whisky na jednom z pokrových stolov a podvedome si spomenul na drogu. Začínala mu chýbať, no ešte bol silný. Silnejší než kedykoľvek predtým. „Sme tu len my dvaja, drahá.“

„Ale veď my predsa nikdy nezatvárame.“ Pustila ho. „Zatvoril si Inverness? A všetko si zmenil, vôbec to tu nepoznávam! Čo je toto?“

Vošli do novej herne, kde kužeľ svetla osvietil rad jednorukých strojov, ktorý pokračoval hlboko do miestnosti ako armáda malých spiacich robotov. Mechanické škatule, ktoré sa už nikdy nezobudia.

„Aha, škatule s deťmi,“ zašepkala Lady. „A koľko ich... koľko ich len je…“ Jej hlas sa zmenil na tichý plač.

Macbeth si ju privinul k sebe, odtiahol ju od strojov.

„Nie sme v Invernesse, drahá, toto je Obelisk. Chcel som ti ukázať, čo som pre teba urobil. Pozri, je zatvorené, dokonca im aj vypli prúd! Hľa, naše víťazstvo! Náš nepriateľ je na kolenách, drahá.“

„Aké hnusné! Priam odporné! A smrdí tu. Spoznávaš ten smrad? Smrdí tu mŕtvolou, zo skrine!“

„Láska, láska, to z kuchyne. Polícia všetkých vykázala, aby nikto nemohol zničiť dôkazový materiál. Na tanieroch ešte zostali kusy mäsa.“

Macbeth prechádzal svetlom po stoloch s bielymi obrusmi, vyhorenými sviečkami a nedojedeným jedlom. Zmeravel, keď sa svetlo odrazilo v žltých očiach. Lady zvreskla. Siahol si do saka, no zbadal len záblesk chudého šľachovitého tela, než zmizlo v tme. V tej chvíli si uvedomil, že drží v ruke striebornú dýku.

„Pokoj, láska,“ zašepkal. „Bol to len pes. Určite niečo zavoňal a pribehol. No a už ušiel.“

„Chcem ísť preč! Zober ma von! Chcem ísť preč!“

„Veď áno, už sme videli dosť. Vrátime sa do Invernessu.“

„Preč, hovorím!“

„Kam? Kam preč?“

„Preč!“

„Ale…“ Nedokončil vetu, len v duchu dodal, že nemajú kam ísť. Nikdy nemali kam uniknúť a až teraz si to uvedomil. Všetci ostatní majú rodinu, domov z detstva, príbuzných, chatu, priateľov. Oni majú len seba a Inverness. Akurát mu nikdy nenapadlo, že im to nebude stačiť. Až teraz, keď vyzvali na súboj svet a on ju strácal. Musí sa vrátiť, musí sa prebudiť, musí ju dostať z jej tmavého väzenia, veď preto ju sem vzal. No ani ich triumf ju nevrátil do reality. Pritom ju teraz potrebuje, potrebuje jej jasný mozog, jej pevnú ruku, nie tú urevanú ženskú, ktorá nevníma, čo sa okolo nej deje.

„Našiel som Duffa,“ oznámil jej, keď ju viedol rýchlym krokom tmavou chodbou k východu. „Seyton letel do Capitolu, kde o druhej zakotví MS Glamis.“ Vonku sa už rozvidnelo, v Obelisku boli všetky okná zatemnené. Večná polnočná tma a večný žúr. Vo svetle baterky sa zrazu zjavil stôl, ktorý si tu predtým nepamätal. Skrížil im cestu. Ozvenu ich krokov stlmil koberec. Zdalo sa mu, že za chrbtom počuje vrčanie a psí brechot. Doriti, kde to sú? Kde je východ?

Lennox stál na zelenom trávniku. Zaparkoval pri hlavnej ceste a nasadil si slnečné okuliare. To je jeden z dôvodov, prečo sa nikdy nepresťahuje do Fife. Je tu príliš veľa svetla. Už teraz ho slnko pálilo na bledoružovej pokožke. Čoskoro vzbĺkne ako nejaký hnusný upír.

Ale on predsa nie je upír. Alebo áno? Niektoré veci človek objaví, až keď sa priblíži. Ako napríklad tento biely dom. Až keď človek podíde celkom blízko, zistí, že je posiaty malými čiernymi bodkami.

29. kapitola

„Vitajte na palube,“ privítal ho kapitán lode MS Glamis, keď mu na mostík nastúpil lodivod. „Rád by som dnes prišiel načas. V prístave nás čakajú.“

„To zvládneme,“ prikývol lodivod, podal kapitánovi ruku a zaujal miesto po jeho boku. „Ak budú stroje fungovať, ako treba.“

„A nemali by?“

„Jeden z vašich strojníkov sa nechal odviezť naším člnom na pevninu. Potreboval zohnať nejakú súčiastku, ktorú prvý strojník potrebuje hneď po zakotvení.“

„Naozaj?“ prekvapil sa kapitán. „To mi je novinka.“

„Isto len dáka drobnosť.“

„Ako sa volal?“

„Nejaký Hutch. Tam sú.“ Lodivod kývol na rýchlo sa vzďaľujúci čln.

Kapitán vytiahol ďalekohľad. Zaostril na šiltovku s tigrím vzorom a chrbát bledého trička s logom Essa.

„Niečo sa deje?“ spýtal sa lodivod.

„Nikto neopúšťa loď bez môjho vedomia,“ mračil sa kapitán. „A dnes už vôbec nie.“ Vzal vysielačku a spojil sa s jedálňou. „Steward!“

„Kapitán,“ ozval sa hlas v slúchadle.

„Pošlite Johnsona s dvoma šálkami kávy.“

„Už bežím, kapitán.“

„Hovorím, že chcem Johnsona.“

„Má kŕče v bruchu, kapitán, nechal som ho odpočívať, kým nezakotvíme.“

„Skontroluj, či je v kajute.“

„Vybavím.“

Kapitán pustil gombík.

„Tri stupne vľavo,“ požiadal ho lodivod.

„Rozumel,“ prikývol kormidelník.

Inšpektor Seyton mu spomínal, že najistejšie bude, ak sa naďalej o prípade nedozvie nikto okrem neho a telegrafistu. Duff sa tak zo správania okolia nedovtípi, že ho odhalili. Seyton so svojimi dvoma najlepšími chlapmi ich počkajú v prístave, vstúpia na palubu a premôžu Duffa.

Seyton zdôraznil, aby sa členovia posádky zdržiavali čo najďalej, aby pri prípadnej streľbe nikoho nezranili. Hoci kapitánovi sa zdalo, že slovo prípadná tam znelo dosť nútene.

„Kapitán!“ ozval sa steward. „Johnson spí v kajute ako bábätko. Mám ho zobudiť…“

„Nie! Nechaj ho spať. Je v kajute sám?“

„Áno, kapitán.“

„Výborne, výborne!“ Kapitán sa pozrel na hodinky. O hodinu bude po všetkom a vráti sa domov k manželke. Dostane pár dní voľna. Už len zajtra bude musieť vysvetliť lodnej spoločnosti správu z poisťovne o podozrivo početných prípadoch rovnakého typu choroby u posádky, ktorá za posledných desať rokov pracovala v sklade MS Glamis. Niečo s krvou.

„Vyzerá to, že držíme dobrý kurz,“ prikývol lodivod.

„Verme, že áno,“ zamrmlal kapitán. „Verme.“

* * *

Desať minút po jednej. Pred desiatimi minútami sa v hodinách na stene zjavila losia hlava. Los zaručal. Angus sa obzeral okolo seba. Už oľutoval výber miesta. Hoci U murára počas dňa vysedávali len nezamestnaní povaľači a opilci, išlo o obľúbený podnik gardy, a ak by ho niekto z policajnej centrály videl sedieť s novinárom, Macbeth by sa to rýchlo dozvedel. Na druhej strane to bolo predsa len menej podozrivé tu než v nejakom zabudnutom bare na predmestí.

Ale Angusovi sa tu nepáčilo. Nepáčil sa mu los. Nepáčilo sa mu, že novinár mešká. Už by dávno odišiel, keby to nebola jeho posledná možnosť.

„Prepáčte, že meškám.“

Hrdelné er. Angus zdvihol zrak. Len hlas mu potvrdil, že muž v žltej bunde je Walter Kite. Kdesi čítal, že rozhlasoví reportéri dôsledne odmietajú televízne kamery aj portréty v novinách a v časopisoch o celebritách, keďže zastávajú názor, že ich vzhľad by odpútal pozornosť od samotnej témy. Slovo je všetko.

„Dážď a premávka,“ dodal Walt Kite a rozopol si bundu. Z riedkych vlasov mu stekala voda.

„Ako vždy,“ mykol plecom Angus.

„A vždy používame rovnakú výhovorku,“ usmial sa reportér a sadol si oproti. „Pravda je taká, že mi padla reťaz z bicykla.“

„Nečakal som, že Walter Kite bude klamať,“ utrúsil Angus.

„Rozhlasový reportér Kite neklame nikdy,“ uškrnul sa Kite. „Súkromná osoba Walter sa nemá čím chváliť.“

„Ste sám?“

„Vždy. Tak počúvam, čo ste mi nepovedali do telefónu.“

Angus sa nadýchol a začal rozprávať. Už necítil ani náznak nervozity zo stretnutia s Lennoxom a Caithnessovou. Možno preto, že kocky boli hodené, nemal sa kam vrátiť. Volil približne tie isté slová ako v Estexe, spomenul mu aj stretnutie s Lennoxom a Caithnessovou. Dal Kiteovi všetko. Mená. Podrobnosti z klubovne aj z Fife. Príkaz na spálenie mŕtvoly bábätka. Kým hovoril, Kite si vybral zo stojana servítku a čistil si prsty od kolomaže.

„Prečo ja?“ spýtal sa Kite a vzal si ďalšiu servítku.

„Lebo vás pokladajú za odvážneho a čestného novinára,“ odvetil Angus.

„To rád počujem,“ Kite sa naňho skúmavo zadíval. „Vyjadrujete sa kultivovanejšie než väčšina mladých policajtov.“

Angus mykol plecom. „Študoval som teológiu.“

„To vysvetľuje nielen váš jazyk, ale aj prečo ste sa rozhodli vystaviť riziku. Veríte v spásu prostredníctvom dobrých skutkov.“

„Omyl, pán Kite, neverím v spásu ani v Božiu silu.“

„Oslovili ste aj iných novinárov?“ Usmial sa. „Čestných aj tých iných?“

Angus zavrtel hlavou.

„Fajn. Lebo ak sa mám do prípadu pustiť, potrebujem absolútnu exkluzivitu. Takže ani slovo iným novinárom, nikomu. Dohodnuté?“

Angus prikývol.

„Ako sa s vami spojím, Angus?“

„Moje telefónne číslo…“

„Nechcem telefón. Adresu.“

Angus ju napísal na Kiteovu zamastenú servítku. „Čo bude ďalej?“

Kite si sťažka vzdychol. Ako človek, ktorý vie, že ho čaká ťažká úloha.

„Najprv si potrebujem pár vecí overiť. Ide o závažné obvinenie. Určite nechcem, aby ma prichytili pri nejakej nepresnosti alebo ma upodozrievali, že sledujem plán tretej osoby.“

„Môj jediný plán je odhaliť pravdu a zastaviť Macbetha.“

Keď sa Kite poobzeral po riedko obsadenom podniku, aby sa ubezpečil, že ich nikto nepočul, Angus si uvedomil, že zvýšil hlas.

„Ak je to pravda, netvrďte, že neveríte na Božiu silu.“

„Boh neexistuje.“

„Myslím na Božiu silu v človeku, Angus.“

„Myslíte na ľudskosť v ľuďoch, Kite. Chcieť dobro je rovnako ľudské ako hrešiť.“

Kite pomaly prikývol. „Vy ste teológ. Priznávam, že vám verím, ale musím si celý príbeh overiť. A aj vás ako osobu. To je zrejme to, čo sa nazýva...,“ vstal a zapol si nepremokavú bundu, „... čestnosť.“

„Kedy sa podľa vás prípad dostane do novín?“ Angus sa nadýchol, potom pomaly vydýchol. „Neverím Lennoxovi, on pôjde za Macbethom.“

„Dám prípadu najvyššiu prioritu,“ prisľúbil mu Kite. „Za dva dni sa dá veľa stihnúť.“ Vytiahol peňaženku.

„Ďakujem, no za svoju kávu si platím sám.“

„Chápem.“ Kite schoval peňaženku do bundy. „Uvedomujete si, že v tomto meste sú ľudia ako vy mimoriadne zriedkavý druh?“

„Mimoriadne ohrozený,“ smutne sa usmial Angus.

Sledoval reportéra, ako vychádza z dverí. Potom sa poobzeral okolo seba. Nikto podozrivý, každý sa venoval sám sebe. Musí sa pokúsiť prežiť tie dva dni.

Seyton nemal rád Capitol. Nemal rád široké bulváre, veľkolepé staré budovy s parlamentom a inou sračkou, zelené parky, knižnice, operu, pouličných umelcov, maličké gotické kostoly a smiešne prehnanú katedrálu, usmiatych ľudí na terasách reštaurácií a drahé Národné divadlo s pompéznymi dielami, nepochopiteľnými dialógmi a kráľmi posadnutými mocou, ktorí zomierajú v poslednom dejstve.

Preto stál radšej takto, chrbtom k mestu, s pohľadom upretým na more.

Z budovy riaditeľstva prístavu sledovali blížiacu sa loď MS Glamis.

„Ste si istý, že nepotrebujete pomoc?“ spýtal sa ho policajt s logom Polícia Capitol prišitým na uniforme. Chvíľu si pred príchodom vyjasňovali právomoci, no policajný prezident v Capitole bol otvorený spolupráci, sčasti preto – podľa jeho slov –, že išlo o spolupáchateľa vraždy policajtov, ale aj preto, že pri plavidlách sa ľahšie robí výnimka.

„Opäť vám ďakujem, no som si stopercentne istý,“ odvetil Seyton.

„Fajn, no vo chvíli, keď ho zatknutého privediete na pevninu, ujmeme sa ho my.“

„Samozrejme. Ak budete strážiť výstup na pevninu a loď.“

„Neujde, inšpektor.“ Policajt z Capitolu kývol k dvom člnom s policajtmi v civile, ktorí sa päťdesiat metrov od brehu tvárili, že rybárčia, no boli pripravení chytiť Duffa, ak by skočil do mora.

Seyton prikývol. Nie tak dávno stál v rovnakej pozícii v prístave. Vtedy sa ten blbec Duff zriekol asistencie. Úlohy sa im však vymenili. A Duff si to všimne. Vypije si to do dna. Niekoľko nekonečných sekúnd. Capitolská polícia, samozrejme, netušila o Macbethovom príkaze: Duffa neprivedú na pevninu, ale prinesú. Vo vreci na mŕtvoly.

Loď cúvala, bičovala more do biela, voda sa penila ako šampanské. Seyton si nabil MP-5. „Olafson. Ricardo. Pripravení?“

Obaja chlapi z gardy prikývli. Dostali nákres lode. Presne vedeli, kde leží Duffova kajuta.

Laná vyhodili z lode na pevninu, jedno vpredu, druhé vzadu, obmotali nimi stĺpy a utiahli. Bok lode jemne narážal do vŕzgajúcich pneumatík. Spustil sa mostík.

„Ideme,“ vydal povel Seyton.

Vybehli z prístavu na mostík. Posádka ich nechápavo sledovala, kapitánovi sa očividne podarilo udržať tajomstvo.

Spustili sa po železnom rebríku, popri kormidelníkovej kajute.

Nižšie. A nižšie. Zastali pred kajutou číslo dvanásť. Seyton načúval, no počul len vlastný dych a hukot lodného motora. Ricardo zaujal pozíciu o kus ďalej na chodbe, odkiaľ mohol sledovať zvyšné dvoje dvere, ak by Duff ležal v inej kajute, začul ich a pokúsil sa ujsť.

Seyton zažal baterku a kývol Olafsonovi. Potom vošiel. Baterka mu bola zbytočná, vo vnútri bolo dosť svetla. Duff ležal na spodnej posteli tvárou k stene, zakrytý dekou. Na hlave mal zelenú čiapku, o ktorej mu kapitán povedal, že si ju Johnson nikdy nedáva dole a má ju stiahnutú až k veľkým okuliarom. Až na ten jeden prípad, keď sa mu čiapka vytiahla a kapitán zbadal jazvu. Seyton vytiahol pištoľ, ktorú mal neskôr vložiť Duffovi do dlane, a dvakrát z nej vystrelil do steny za sebou. Zvuk ho na chvíľu ohlušil, niekoľko sekúnd mu pípalo v ušiach. Duff na lôžku zmeravel. Seyton mu priložil pery k uchu.

„Kričali,“ zašepkal. „Kričali odušu. Dobre sa to počúvalo. Aj ty si trochu zakričíš, Duff. Lebo som sa rozhodol začať guľkou do brucha. Na počesť starej známosti, ty arogantný chuj.“

Duff páchol. Seyton privoňal. No necítil úžasný pach strachu. Ale... pot. Starý kyslý chlapský pot. Starší, než tých pár dní, odkedy Duff zmizol.

Muž sa otočil a pozrel sa naňho.

Nebol to Duff.

„Čo je?“ spýtal sa chlap, skĺzla z neho deka a odhalila nahé telo a chlpaté predlaktie.

Seyton mu priložil k čelu hlaveň samopalu.

„Polícia. Čo tu robíš a kde je Duff?“

Chlap potiahol nosom. „Asi vidíš, že spím. A netuším, kto je Duff.“

„Johnson,“ opravil sa Seyton a zatlačil samopal tak silno do mužovho čela, že mu hlava klesla na vankúš.

Ďalšie potiahnutie. „Ten poskok z kuchyne? Nenapadlo vám pozrieť tam? Alebo v iných kajutách? Na tejto ceste si každý berie voľnú posteľ. Čo vyviedol Johnson, ha? Zdá sa, že niečo vážne. Počúvaj, ak mi chceš prederaviť čelo, radšej strieľaj, ty kretén.“

Seyton stiahol samopal.

„Olafson, vezmi Ricarda a prehľadajte loď.“ Seyton študoval mužovu opuchnutú tvár. Potiahol nosom. Naozaj sa ten chlap nebojí, alebo prenikavý smrad iných telesných funkcií prehlušil zápach strachu?

Olafson sa nepohol.

„Prehľadajte loď!“ zareval Seyton. A počul, ako sa Olafsonove a Ricardove čižmy rozbehli do chodby. Otvárali jednu kajutu za druhou.

Seyton sa vrátil k chlapovi. „Ako sa voláš a prečo máš na hlave Johnsonovu čiapku?“

„Hutchinson. A pokojne si tú čiapku vezmi. Ako tak pozerám, potrebuješ niečo, do čoho by si si vyhonil.“

Seyton mu vrazil. Zbraň roztrhla mužovi líce, začalo mu krvácať. No nepohol ani brvou, hoci mu oči zaliali slzy.

„Odpovedaj,“ zasyčal Seyton.

„Zobudil som sa na to, že mi je zima. Chcel som si obliecť tričko, ktoré som položil na tamtú škatuľu. Zmizlo tričko aj moja šiltovka a namiesto nich tam ležala táto čiapka. Bola mi zima, tak som si ju požičal, okej?“ Hutchinsonovi sa triasol hlas, no cez slzy mu z očí sálala nenávisť. Strach a nenávisť, nenávisť a strach, vždy sa to opakuje, uvedomil si Seyton a utrel krv z hlavne.

Z chodby sa ozvali rozzúrené hlasy. Seyton to už vedel. Prehľadajú celú loď, každý kút a nenájdu ho. Duff stihol zmiznúť.

30. kapitola

Duff sa náhlil po širokých bulvároch, popred veľkolepé staré budovy, cez parky, obchádzal pouličných hudobníkov a maliarov portrétov. Usmievajúci sa pár na terase podniku mu ukázal smer, keď si prečítali adresu na jeho lístku. Civeli na jeho odlepujúcu sa bradu. Duff sa prinútil nebežať, prešiel popred katedrálu.

Hutchinson sa zvrtol.

Zvrtol sa, keď schádzal do strojovne. Opäť vyšiel nahor. Vypočul si Duffov príbeh. A aj keď mu Duff rozprával detaily, ktorým by ani sám neuveril, Hutchinson ďalej prikyvoval, akoby na znak uznania. Akoby veril, že ľudia sú schopní ublížiť jeden druhému tým najhorším možným spôsobom. A keď Duff skončil, strojník mu načrtol plán úteku. Bez váhania, taký jednoduchý a samozrejmý, že Duff tipoval, že ho mal pripravený už dávnejšie pre seba. Duff si jednoducho oblečie Hutchinsonove šaty, zoberie rebrík a bude pripravený pri zábradlí.

„Mysli len na to, aby si stál chrbtom k mostíku, nech ti kapitán nevidí do ksichtu. Lodník nechá robotu s rebríkom na teba, keď uvidí, že s tým nemáš problém. A tak ho rýchlo vysuň, zbehni dole, a keď čln prirazí, buď pripravený. Povieš im, že potrebuješ prísť na pevninu skôr než Glamis, lebo ideš vyzdvihnúť náhradnú súčiastku na navijak, ktorý sťahuje laná na prístavnom móle.“

„Prečo?“

„Čo prečo?“

„Prečo to robíš?“

Hutchinson pokrčil plecom. „Ja som nakladal tie škatule s patrónmi. V prístave nás čakal chudý, holohlavý policajt s rukami skríženými na hrudi. Tváril sa, že by nás najradšej opľul, keď sme mu ich nakladali do auta.“

Duff čakal. Na zvyšok vysvetlenia.

„Ľudia si pomáhajú,“ potiahol nosom Hutchinson. „Tak to aspoň vyzerá.“ Potiahnutie. „A ak som ťa pochopil správne, si sám proti...,“ kývol o pár palúb vyššie, „tým tam. A o tom čosi viem.“

Sám. Tí tam.

„Ďakujem.“

„Nemáš zač, Johnson.“ Strojník potriasol Duffovi pravicou. Krátko, takmer hanblivo. A potom sa rýchlo dotkol náplasti na čele. „Nabudúce si už dám pozor. Dostaneš nakladačku.“

„Jasné.“

Duff sa dostal do časti mesta východne od centra.

„Prepáčte, šiesty okrsok?“

„Tadiaľ.“

Prešiel popri stánku s novinami. Domy sa zmenšovali, ulice zužovali.

„Ulica Garverigata?“

„Nadol k semaforu a druhá alebo tretia doľava.“

Blížila sa k nemu policajná siréna. V hlavnom meste znela trochu inak, nie tak tvrdo a ostro. A mala inú melódiu. Menej pochmúrnu a nie takú disharmonickú.

„Dolphin?“

„Nočný klub? Nezrušili ho už? Akokoľvek, vidíte tamtú kaviareň? Tak hneď vedľa nej.“ Mužov pohľad uviazol na jeho jazve. Zamračil sa.

„Ďakujem.“

„Za málo.“

Garverigata 66.

Duff študoval mená na zvončekoch pri tmavej drevenej bráne. Nič mu nehovorili. Potiahol bránu. Odomknuté. Alebo lepšie povedané, zničená zámka. Za bránou bolo tma, a tak zostal stáť, kým si oči na ňu neprivykli. Schodište. Mokré noviny, smrad moču. Tuberkulózny kašeľ spoza dverí. Plesknutie ako tvrdé, vlhké zaucho. Duff vykročil na schody. Na každom poschodí boli dvoje dvere, vždy jedny nízke. Zazvonil na zvončeku. Z bytu sa ozval zúrivý brechot a šuchot krokov.

Otvorila mu drobná, až smiešne vráskavá pani. Nechránila sa retiazkou.

„Áno, zlatko?“

„Dobrý deň, pani, som inšpektor Johnson.“

Nedôverčivo si ho premerala. Zrejme tiež zacítila smrad Hutchinsonovho trička. Minimálne zavrel papuľu tomu hnusnému psisku.

„Hľadám…“ Veru, čo vlastne hľadá? „… osobu, adresu ktorej mi dal kamarát Banquo.“

„Je mi ľúto, mladý muž, nepoznám nijakého Banqua.“

„A Alfieho?“

„Ach, Alfie. Ten býva na treťom poschodí vpravo. Prepáčte, ale asi... asi strácate bradu.“

„Ďakujem.“

Cestou na tretie si Duff strhol bradu a sňal okuliare. Na dverách nebola menovka, len zvonček s gombíkom visiacim na špirálovitej kovovej pružine.

Duff zabúchal. Čakal. Zabúchal silnejšie. Z prvého sa opäť ozvalo vlhké plesknutie.

Stlačil kľučku. Zamknuté. Počká, či niekto nepríde? Vždy je to lepšia alternatíva než sa ukazovať na uliciach.

Tiché zakašľanie. Z nízkych dverí na medziposchodí.

Duff zišiel päť schodov a stlačil kľučku.

Trochu povolila, akoby ju niekto držal zvnútra.

Zaklopal.

Ticho.

„Haló? Haló, je tam niekto?“

Zadržal dych a priložil ucho k dverám. Počul niečo. Akoby šuchot papierov. Niekto sa tam skrýva.

Duff zišiel po schodoch ťažkým dupotom, o poschodie nižšie sa vyzul a prikradol sa späť.

Prudko stlačil kľučku. Cítil, že niečo vytrhol, keď sa dvere otvorili.

Drôt.

Uvidel seba.

Fotografia nebola veľká, vynímala sa v novinách na titulnej strane celkom dole vpravo.

Noviny zmizli a Duff civel do tváre starca s dlhou, nepestovanou bradou. Stál predklonený, nohavice mal stiahnuté k členkom.

Plieskací záchod. Duff ich už zažil v starých robotníckych domoch pri rieke. Predpokladal, že názov dostali podľa zvuku, keď hovno z najvrchnejších poschodí dopadlo do nádoby celkom dole. Ako mokrá facka.

„Prepáčte,“ ospravedlnil sa Duff. „Ste Alfie?“

Muž neodpovedal, len ďalej civel na Duffa. Potom pomaly prevrátil list, zadíval sa na fotografiu, potom na Duffa. Navlhčil si pery. „Hlasnejšie,“ vyzval Duffa a ukázal si na ucho.

Duff zvýšil hlas. „Ste Alfie?“

„Hlasnejšie.“

„Alfie!“

„Tichšie! Áno, som Alfie.“

Možno preto, že kričal, Duff nepočul, ako sa priblížili. Zrazu len cítil, ako ho na zátylku tlačí niečo tvrdé. Hlas mu bol akýsi povedomý: „Áno, toto je pištoľ, inšpektor. Takže sa nehýb a vyklop, ako si nás našiel a kto ťa poslal.“

Duff sa chcel zvrtnúť, no ruka ho prinútila dívať sa dopredu na Alfieho, ktorý očividne považoval situáciu za vyriešenú a vrátil sa k novinám.

„Neviem, kto ste vy,“ priznal Duff. „Našiel som len odtlačok adresy v zápisníku v Banquovom aute. A nikto ma neposlal, som sám.“

„Prečo si prišiel?“

„Macbeth sa ma pokúša zabiť, tak ako takmer určite zabil Banqua s Fleanceom. Napadlo mi, že ak mal Banquo adresu s poznámkou bezpečný prístav, nájdem tu útočisko aj ja.“

Prestávka. Zrejme na premýšľanie.

„Poď.“

Duff sa zvrtol, ale muž s pištoľou mu naďalej stál za chrbtom. Vyviedol ho po schodoch k dverám, pri ktorých Duff pred chvíľou zvonil. Teraz boli otvorené.

Strčili ho do veľkej miestnosti s vydýchaným vzduchom, hoci okná boli dokorán. V miestnosti stál veľký stôl s tromi stoličkami, kuchynská linka s umývadlom, chladnička, úzka posteľ, pohovka, na zemi ležal matrac. Na stoličke niekto sedel a opieral sa lakťami o stôl. Díval sa priamo na Duffa. Mal tie isté okuliare aj dlhé nohy, ktoré mu kedysi trčali spod stola. No zároveň pôsobil inak. Možno to bolo bradou. Alebo schudol v tvári.

„Malcolm,“ vydýchol Duff. „Žiješ!“

„Sadni si, Duff.“

Duff si sadol oproti zástupcovi policajného prezidenta.

Malcolm si sňal okuliare. Chvíľu si ich čistil. „Takže si si myslel, že som sa utopil po tom, ako som zabil Duncana?“

„Spočiatku som si to naozaj myslel. Kým som nepochopil, že Duncana zavraždil Macbeth. Odvtedy som počítal s tým, že ťa utopil, aby si uvoľnil cestu ku kreslu policajného prezidenta. A že samovražedný list sfalšoval.“

„Macbeth sa mi vyhrážal, že mi zabije dcéru, ak nepodpíšem. Čo chceš, Duff?“

„Tvrdí…,“ ozval sa hlas za Duffom.

„Počul som vás,“ prerušil ho Malcolm. „Aj noviny sa tvária, že Macbeth po tebe ide, Duff. No, samozrejme, nedá sa vylúčiť ani to, že spolupracujete a tie články ťa mali k nám doviesť.“

„Vyvraždenie mojej rodiny je tiež súčasťou plánu?“

„Aj to som čítal, Duff, ale ja už ničomu neverím. Keby Macbethovi a celému policajnému zboru na tebe naozaj tak záležalo, chytili by ťa.“

„Mal som šťastie.“

„A prišiel si sem.“ Malcolm zaklopal prstami po stole. „Prečo?“

„Bezpečný prístav.“

„Bezpečný?“ Malcolm zavrtel hlavou. „Si policajt, Duff, a vieš, že ak si nás tak ľahko našiel ty, nájde nás aj Macbeth. Priemerne inteligentný štvanec sa ukryje sám a sedí tíško ako myška. Nevyhľadáva spoločnosť ďalších štvancov. Daj mi lepší dôvod. Prečo sem?“

„Čo myslíš?“

„Chcem to počuť od teba. Pištoľ ti mieri na miesto, kde máš, alebo nemáš srdce.“

Duff prehltol. Prečo sem? Príliš si to vysníval. No nemal na výber. Vyhliadky zlé, no rovnica jednoduchá. Zhlboka sa nadýchol:

„Banquo mi chcel v noci, keď zomrel, niečo povedať. Videl ťa posledný v deň, keď si zmizol. Uvažoval som nad možnosťou, že ťa tu stretnem. A že si pomôžeme. Mám dôkazy, že Duncana zavraždil Macbeth. Macbeth to vie, preto ma chce zabiť.“

Malcolm zdvihol obočie. „A ako si máme pomôcť? Asi neveríš, že by nám pomohla polícia v Capitole.“

Duff zavrtel hlavou. „Majú pokyn zatknúť ma a ihneď poslať k Macbethovi. Spolu však môžeme Macbetha poraziť.“

„Aby sme pomstili tvoju rodinu.“

„Áno, to bola prvá pohnútka.“

„Ale?“

„Ale jestvujú väčšie veci než pomsta.“

„Post policajného prezidenta?“

„Nie.“

„Tak čo?“

Duff kývol k otvorenému oknu. „Capitol je parádne mesto, však? Človek mu ľahko podľahne. Dokonca sa doň aj zaľúbi – ako do usmievajúcej sa plavovlasej blondíny s iskrou v oku. My dvaja ho však milovať nevieme, mýlim sa? Lebo my sme venovali naše srdcia tomu prekliatemu, zhnitému mestu na západnom pobreží. Zapieral som ho, myslel som si, že nič pre mňa neznamená, že ja a moja kariéra sú dôležitejšie než mesto, ktoré len zatemňuje naše zmysly, korumpuje nám srdcia a skracuje životy. Nehodná a premrhaná láska. No taký je život. Príliš neskoro pochopíme, koho naozaj ľúbime.“

„A ty si ochotný obetovať sa za také mesto?“

„Je to ľahké,“ usmial sa Duff. „O všetko som prišiel. Zostal mi len holý život. A čo ty, Malcolm?“

„Mám dcéru.“

„Zachrániš ju, ak odstránime Macbetha. Počúvaj, si človek, ktorý môže pokračovať v Duncanovej práci. A preto som tu, aby som ťa nasledoval, ak prevezmeš post policajného prezidenta a budeš vládnuť spravodlivo.“

Malcolm naňho dlho hľadel. „Ja?“

„Áno.“

Malcolm sa zasmial. „Ďakujem za morálnu podporu, Duff, no najprv ti musím pár vecí objasniť.“

„Počúvam.“

„Nikdy som ťa nemal rád.“

„Chápem,“ prikývol Duff. „Vždy som myslel len na seba. Nehovorím ti, že som sa zmenil, no to, čo sa stalo, mi aspoň vnuklo iný pohľad na vec. Naďalej nie som múdry, ale som už aspoň menej hlúpy.“

„Znie to tak. Možno to hovoríš len preto, že to chcem počuť. No nemám záujem o táraniny o spáse. Možno si sa trochu zmenil, no svet zostal ten istý.“

„Ako to myslíš?“

„Teší ma, že ma vnímaš ako relatívne čestného. No ak ťa mám vziať do tímu, musím mať istotu, že ti tvoje anjelské krídla nezabránia stáť pevne na zemi. Zrejme nepredpokladáš, že sa človek dostane tam, kde som, bez toho, aby sa na pár vecí díval cez prsty? Aby som prijal pár... zaužívaných rutinných opatrení, kto má a kto nemá uniknúť trestu a kto dostane hnedú obálku. Ak zle platenému policajtovi vezmú zo dňa na deň všetky výsady, ako môžu od neho žiadať lojalitu? A nie je lepšie vyhrať občas malú bitku než neustále prehrávať tie veľké?“

Duff sa zadíval na bradatého chlapa, akoby sa chcel ubezpečiť, že to naozaj je Malcolm. „Myslíš tým to, že nepôjdeš po Hekatem, ale po jeho drobných konkurentoch?“

„Myslím tým to, že treba byť realista, drahý Duff. Nikomu neprospeje policajný prezident, ktorý nevie, ako svet funguje. Odovzdáme lepšie a čistejšie mesto, než sme prevzali, Duff, no za tú prácu dostaneme zaplatené.“

„Necháme si zaplatiť?“

„Chcem konať dobro, tak ako ty. No ani Rím nepostavili za deň. Si bojovník, Duff. Nebojuj však s vlastnými ľuďmi. Dožič im trochu priestoru, z dlhodobého hľadiska ti to prospeje. Súhlasíš?“

„Vezmeš radšej peniaze od Hekateho, akoby si s ním bojoval?“

„Hekateho neporazíme, Duff. Zatiaľ nie. A dovtedy si môžeme od neho nechať zvyšovať mzdu, aby sme s vervou bojovali s ostatnou kriminalitou v meste. Bohovia vedia, že je jej dosť.“

Duff až teraz pocítil únavu. A zvláštnu úľavu. Boj sa skončil, môže sa vzdať, oddychovať. U Meredith. Zavrtel hlavou. „Do toho nejdem. Malcolm, si iný, než som veril. A tým som prišiel aj o poslednú nádej.“

„Podľa teba jestvujú lepší ľudia? Si azda ty lepší človek?“

„Ja nie, no na lodi som stretol chlapov lepších od teba aj odo mňa, Malcolm. A teraz vstanem a odídem. Rýchlo sa rozhodni, či ma necháš ísť, alebo ma zastrelíš.“

„Keďže vieš, kde sa skrývame, nemôžem ťa nechať odísť. Iba ak mi odprisaháš, že to nikomu neprezradíš.“

„Takýto sľub medzi zradcami nie je hoden veľa, Malcolm, a aj tak ti ho nedám. Prosím, streľ mi do hlavy, rodina ma už čaká.“

Duff vstal, Malcolm ho však nasledoval, obe ruky mu položil na plecia a zatlačil ho späť do stoličky.

„Duff, položil si mi niekoľko otázok. A pri interview sú otázky často pravdivejšie a odhaľujúcejšie než odpovede. Ja som ti po celý čas klamal a tvoje otázky boli správne. Potreboval som však istotu, že je tvoj spravodlivý hnev pravý. A ty si vstal, ochotný prijať guľku za čistý policajný zbor a mesto.“

Duff zažmurkal. Telo mal zrazu ťažké. Bojoval s tým, aby neodpadol.

„V tejto miestnosti sedíme traja,“ pokračoval Malcolm. „Traja ľudia ochotní obetovať všetko, aby sme rozvíjali Duncanov odkaz.“ Nasadil si vyleštené okuliare. „Traja muži, ktorí možno nie sú lepší od ostatných, možno sme len stratili priveľa a ľahko obetujeme zvyšok. No to je semienko a logika revolúcie. Neopájajme sa vlastnou šľachetnosťou a jednoducho sa zhodnime, že máme vôľu robiť správne veci nezávisle od toho, či nás poháňa čistý zmysel pre spravodlivosť, alebo aj...“ mykol plecom, „… pomstychtivosť člena rodiny, hanba zradcu, nadšenie z vlastnej morálnosti privilegovaného a strach bohabojného človeka pred pražením sa v pekle. Lebo toto je správna vec a my potrebujeme našu vôľu. Nejestvujú totiž jednoduché cesty k spravodlivosti a čistote, všetky sú zložité.“

„Traja muži,“ zopakoval Duff.

„Ty, ja…“

„A Fleance,“ doplnil Duff. „Ako sa ti to, chlapče, podarilo?“

„Otec ma zhodil z mosta,“ ozval sa mu hlas za chrbtom. „A predtým ma naučil to, čo nikdy nenaučil Macbetha. Plávať.“

Duff sa pozrel na Malcolma, ten si vzdychol, potom sa usmial. A vtedy si v šoku uvedomil, že sa tiež usmieva. Čosi sa mu tlačí do hrdla. Vzlyk. Pochopil, že sa smeje, neplače, až potom zbadal, že aj Malcolm sa smeje a Fleance tiež. Vojnovým smiechom.

„Čo je?“

Starý Alfie stál vo dverách ako živý otáznik s novinami v rukách. Smiali sa ešte hlasnejšie.

31. kapitola

Lennox civel z okna. Poťažkával v ruke granát. Angus, Angus. Ešte vždy nepovedal nikomu o stretnutí v Estexe. Netušil prečo. Vedel len to, že za celý deň neurobil vôbec nič. Ani včera. Ani predvčerom. Vždy, keď sa pokúsil prečítať si policajnú správu, koncentrácia sa mu rozplynula. Akoby sa písmená pred ním roztancovali a tvorili nové slová. Z údajne sa stal udavač a zo žiada zrada. Vždy, keď siahol po telefóne, slúchadlo vážilo tonu, musel ho opäť odložiť. Skúšal čítať noviny, pochopil, že starý, vážený Zimmermann kandiduje na starostu. Zimmermann nebol kontroverzný ani charizmatický, uznávali jeho šikovnosť, no, pochopiteľne, nepredstavoval pre Tourtella reálnu výzvu. Lennox sa začítal aj do článku o náraste obchodu s drogami, ktorý je podľa OSN druhým najvýznamnejším priemyselným odvetvím po výrobe zbraní. Potom si uvedomil, že sa len díva na vety, nečíta ich.

Prešlo osem dní, odkedy im Duff ušiel v Capitole. Lennox so Seytonom teraz stáli v kancelárii policajného prezidenta a Macbeth od zúrivosti doslova prskal. Biele spenené sliny sa mu zbierali v kútikoch úst. Nadával, že teraz v Capitole vyzerá ako idiot. A keby Lennox so Seytonom odviedli svoju robotu a chytili Duffa, kým bol ešte v meste, nestalo by sa to. A Lennox aj tak cítil protirečivú úľavu, že Duff je naďalej nažive a na slobode.

Vonku nezostalo veľa svetla, no pálilo ho v očiach. Možno potrebuje extra dávku. Len aby nejako prežil tento deň, zajtra bude lepšie.

„Toto je skutočný ručný granát, alebo popolník?“

Lennox sa obzrel za hlasom vo dverách.

Macbeth stál vo zvláštnej pozícii, predklonený, s rukami spustenými pozdĺž tela, akoby čelil silnému protivetru. Hlavu mal tiež predklonenú a tak musel oči, ktorými sledoval Lennoxa, vyvracať nahor.

„Za prvej svetovej vojny ním dedko dostal do hlavy.“

„Klameš,“ uškrnul sa Macbeth, vošiel a zatvoril za sebou dvere. „Toto je nemecký Stielhandgranate 24, začali ho používať až v roku 1924. Je to popolník.“

„Dedko by mi…“

Macbeth mu vzal z ruky granát, chytil šnúrku na konci a začal ju ťahať.

„Nie!“

Macbeth zdvihol obočie a zadíval sa na vydeseného šéfa boja proti korupcii. „V-vybuchne...“

„… príbeh tvojho dedka?“ Macbeth zastrčil šnúrku späť a položil granát na stôl. „To, samozrejme, nechceme. Nad čím si to práve premýšľal, inšpektor?“

„Nad korupciou,“ odvetil Lennox a odložil granát do zásuvky. „A nad bojom s korupciou.“

Macbeth si prisunul stoličku pre návštevy. „Čo je vlastne podľa teba korupcia, Lennox? Je svätosväte presvedčený revolucionár, ktorý si nechá zaplatiť za špehovanie v našom štátnom aparáte, skorumpovaný? Je skorumpovaný poslušný, ale pasívny služobník, ktorý nerobí nič a len prijíma pevný a trochu privysoký plat v systéme, o ktorom vie, že je postavený na korupcii?“

„Jestvuje veľa sivých zón, pán policajný prezident. Zväčša každý cíti, či je skorumpovaný, alebo nie.“

„Takže podľa teba je to otázka pocitu?“ Macbeth si sadol a Lennox ho nasledoval, aby sa nad ním netýčil.

„Takže keď si nepripadáš skorumpovaný, lebo tvoja rodina závisí od tvojich príjmov, nie si skorumpovaný? Ak máš dobrý motív – blaho rodiny, blaho mesta – môžeme to slovo len jednoducho premenovať, napríklad na praktickú politiku?“

„Podľa mňa to je naopak,“ namietol Lennox. „Podľa mňa, keď človek vie, že ho poháňa chamtivosť a nič iné, začne si premenúvať veci. Kým zločin, ospravedlňovaný morálkou, nepotrebuje nijaké vysvetlenia. Vystačia nám jeho skutočné mená. Korupcia, lúpež, vražda.“

„Takže si tu takto premýšľaš,“ nadýchol sa Macbeth a oprel si bradu o končeky prstov. „Uvažuješ, či si, alebo nie si skorumpovaný.“

„Ja?“ Lennox sa zasmial. „Samozrejme, že hovorím o objektoch nášho vyšetrovania.“

„Aj tak vždy hovoríme o sebe. A nevzdávam sa tvrdenia, že v núdzi človek začne pomenúvať vlastnú korupciu inak. A odmena, ktorú dostaneš za využitie svojho postavenia, nie sú peniaze, ale milosť. Život. Napríklad život tvojej rodiny. Chápeš?“

„Neviem…,“ priznal Lennox.

„Dám ti príklad,“ pokračoval Macbeth. „Reportéra známeho svojou čestnosťou kontaktuje mladý policajt, ktorý mu tvrdí, že disponuje informáciami, ktoré môžu zničiť policajného prezidenta. Tento zradný policajt, nazvime ho Angus, netuší, že tento reportér má istý... vzťah k policajnému prezidentovi. A právom sa obáva o svoju rodinu, ak mu neurobí po vôli. A tak informuje prezidenta o policajtových plánoch na vzburu. Reportér prezidentovi sľúbi, že sa ešte stretne s mladým policajtom, a policajný prezident ho požiada, aby sa tak stalo na odľahlom mieste. Kde riaditeľ a jeho ľudia... asi chápeš.“

Lennox neodpovedal, len si utrel spotené dlane do nohavíc.

„Takže prezident je v pohode. No aj tak si kladie otázku, kto je tu vlastne skorumpovaný. Mladý policajt, reportér alebo... alebo kto, Lennox?“

Lennox si odkašľal. Zaváhal. „Sám policajný prezident?“

„Nie, nie.“ Macbeth zavrtel hlavou. „Ten tretí. Ten tretí, ktorý mal okamžite informovať prezidenta. Tretia osoba, ktorá vedela o Angusových plánoch, nie je ich súčasťou, no v podstate je – nepriamo, ak nešla za policajným prezidentom, aby ho zachránila. Aspoň zatiaľ to neurobila. Lebo premýšľa. A premýšľa. A kým premýšľa, stáva sa sama skorumpovanou, čo povieš?“

Lennox sa snažil zachytiť Macbethov pohľad. No akoby upieral oči do slnka.

„Stretnutie v Estexe, Lennox. Neviem, kedy si mi to plánoval povedať.“

Lennox z celej sily žmurkal. „Ja… myslel som...“

„Veru, tomu sa človek ťažko vyhne. Myšlienky sa prihovárajú človeku samy, však? A nech si namýšľame čokoľvek o našej slobodnej vôli, riadia ju myšlienky, chcené aj nechcené. A teraz mi povedz, kto za tebou bol, Lennox.“

„Tento človek…“

„Meno.“

„Je…“

„Meno!“

Lennox vydýchol. „Policajt Angus.“

„Pokračuj.“

„Veď ho poznáte. Mladý. Impulzívny. A po všetkých tých posledných udalostiach každý občas zareaguje trochu iracionálne. Myslel som, že skôr než za vami pôjdem s jeho závažnými obvineniami, pokúsim sa ho prehovoriť k rozumu. Nech mu trochu vychladne hlava.“

„A dovtedy ma necháš v nevedomosti? Lebo predpokladáš, že vyhodnotíš situáciu lepšie než ja? Že nedám druhú šancu Angusovi, ktorého som osobne zamestnal v garde? A zotnem mu bez váhania jeho prehriatu, no inak nevinnú hlavu?“

„Ja…“ Lennox hľadal pokračovanie vety.

„Mýliš sa, Lennox. Každému podriadenému dávam dve šance. A túto možnosť dostane Angus aj ty.“

„To rád počujem.“

„Verím v silu veľkorysosti. Nechal by som to tak, keby to Angus oľutoval a odmietol pozvánku reportéra na druhé stretnutie. Už by som na to viac nemyslel a pohol sa ďalej. Žiaľ, policajt Angus konal inak. Prijal pozvanie. A nemám už tretie líce, ktoré by som mu nastavil.“

Macbeth vstal a prešiel k oknu.

„Čo ma privádza k tvojej druhej šanci, Lennox. Môj reportér je informovaný, že na ich stretnutie prídeš so Seytonom. Koná sa v Estexe dnes večer. Angus si myslí, že príde aj fotograf, aby urobil fotografiu pece, kde podľa neho spálili mŕtvolu dieťaťa. A ty osobne potrestáš zradcu.“

„Potrestám?“

„Vymeranie trestu a jeho výkon nechám na tvojom rozhodnutí. Mojou jedinou podmienkou je, aby sa skončil smrťou.“

Macbeth sa pozrel na Lennoxa, ktorý dýchal ústami.

„A následne pomôžeš Seytonovi zlikvidovať mŕtvolu.“

„Ale…“

„Isto jestvujú aj tretie šance. V nebi. Ako sa má inak tvoja rodina?“

Lennox otvoril ústa, vydal nejaký zvuk.

„Fajn,“ prikývol Macbeth. „O šiestej ťa vyzdvihne Seyton. V závislosti od formy trestu, pre ktorý sa rozhodneš, by ste mali byť za poldruha hodiny vybavení. Preto radšej zavolaj svojej krásnej manželke, že budeš chvíľu meškať na večeru. Podľa mojich informácií z obsahu jej nákupného vozíka vyplýva, že pripravuje krvavničky.“

Macbeth za sebou potichu zatvoril dvere.

Lennox si skryl hlavu do dlaní. Mäkkýš. Tvor bez jedinej kosti v tele.

Dávku. Potrebuje dávku.

Macbeth dupal opätkami, keď prechádzal po chodbe. Snažil sa prehlušiť hlas, ktorý mu hučal do ucha, že potrebuje power. Alebo brygg. Alebo niečo. Už týždeň sa mu darilo zostať čistý. Bude to horšie, kým sa to zlepší, no zlepší sa to. Podarilo sa mu to predtým a podarí sa to aj teraz. Akurát ten prekliaty pot, smrdí nespokojnosťou, strachom a bolesťou. No prejde to. Všetko prejde. Musí to prejsť.

Zastavila ho sekretárka.

„Pán policajný prezident…“

„Nijaké odkazy, nijaké telefonáty, Priscilla.“

„Ale...“

„Neskôr.“

„Máte návštevu.“

Macbeth zmeravel. „Ty si niekoho pustila…,“ kývol k dverám kancelárie, „… tam?“

„Trvala na tom.“

Macbeth sa zadíval na Priscillin zúfalý výraz.

„Vaša manželka.“

„Čo?“ vybuchol. Zapol si spodný gombík saka uniformy a vošiel do kancelárie.

Stála za jeho písacím stolom a skúmala maľbu na stene. „Drahý! Naozaj musíš s týmto umením niečo robiť.“

Macbeth sa neveriacky zadíval na Lady. Pod kožuch si obliekla jednoduchý, elegantný kostým, očividne prichádzala priamo od kaderníka a vyzerala oddýchnutá a plná energie. Opatrne k nej pristúpil. „Ako… sa máš, láska moja?“

„Výborne,“ odvetila. „Chápem, že tento obraz je čistá propaganda, ale čo mi vlastne chce povedať?“

Macbeth nevedel od nej odtrhnúť zrak. Kam sa podela tá šialená žena, ktorú videl včera? Je preč.

„Drahý?“

Macbeth zdvihol zrak k hrubým robotníckym tváram.

„Zostalo to tu po mojich predchodcoch, dám to vymeniť. Teším sa, že sa cítiš lepšie. Dali ti... nový liek?“

Zavrtela hlavou. „Žiadne lieky. Skončila som s liekmi. So všetkými.“

„Lebo ti už žiadne nezostali?“

Odmerane sa usmiala. „Áno, všimla som si, že tam už nič nie je. Tiež si skončil.“ Sadla si do jeho kresla. „Je dosť... úzke, čo povieš?“

„Možno.“ Macbeth si sadol na stoličku pre návštevy. Možno bolo jej šialenstvo len labyrint a už našla cestu von.

„Teším sa, že sme sa zhodli. Ráno som sa totiž rozprávala s Jackom. O vašom pláne na voľby starostu.“

„No. A čo hovoríš?“

Našpúlila pery a zavrtela hlavou. „Snažili ste sa, ale na niečo ste zabudli.“

„Na čo?“

„Počítate s tým, že tú informáciu o Tourtellovom vzťahu s chlapcom pustíme krátko pred voľbami. A následne sa zjavíš ako likvidátor Swena a vyplníš uvoľnený priestor krátko pred otvorením volebných miestností.“

„A?“ so zápalom sa spýtal Macbeth.

„Problém je, že ten priestor už vyplnil Zimmermann.“

„Ten nudný chlap? Každému je ľahostajný.“

„Zimmermann, samozrejme, nemá skutočnú charizmu, no ľudia ho poznajú a vedia, čo od neho môžu čakať. Cítia z neho istotu. A istota je v týchto dramatických časoch dôležitá. Veď preto by aj znovu zvolili Tourtella.“

„Podľa teba ma Zimmermann môže poraziť?“

„Áno,“ prikývla Lady. „Iba ak by ťa verejne podporil Tourtell, nepoškvrnený škandálom, a okrem toho by si dal dole Hekateho. Splň tieto dve podmienky a víťazstvo máš vo vrecku.“

Macbeth cítil úľavu. Vyšla z labyrintu, je tu, opäť je pri ňom.

„Fajn, ale ako si to predstavuješ?“

„Dáme Tourtellovi ultimátum. Buď sa dobrovoľne stiahne, odvolá sa na svoj vek a zdravotné problémy a oficiálne ti poskytne svoju bezpodmienečnú podporu. Alebo sa bude musieť stiahnuť, lebo odhalíme, že je perverzné prasa, načo ho zatknú a skončí v štátnom väzení. A dobre vie, ako tam zaobchádzajú s pedofilmi. Určite už v živote stál aj pred zložitejšou voľbou.“

„Hm.“ Macbeth si pošúchal bradu. „Získame si tým nepriateľa.“

„Tourtella? Naopak, vie, čo je to boj o moc, a bude nám vďačný za našu milosrdnú alternatívu.“

„Porozmýšľam.“

„Už je to vymyslené, drahý, nelám si tým hlavu. Potom ešte bábkar Hekate. Je načase zbaviť sa ho.“

„Nie som si istý, či je to rozumné, láska. Nezabúdaj, že je našou garanciou a ochranou v boji s protivníkmi.“

„Hekate ešte nežiadal odmenu za to, že z teba urobil policajného prezidenta,“ pripomenula mu Lady. „No čoskoro príde hodina zúčtovania. A ty urobíš toto.“ Zdvihla lakeť, akoby ho mala zachytený drôtom. „A toto.“ Vykopla nohou. „Budeš Hekateho bábkou, drahý? Neuspokojí sa s tým, že trochu poľavíš v honbe za ním, bude chcieť viac a viac, kým nedostane všetko, takí sú ľudia ako on. Takže otázka znie, či chceš, aby Hekate tvojím prostredníctvom riadil mesto. Alebo...,“ položila lakte na stôl. „... chceš byť sám bábkar. Staneš sa hrdinom, ktorý zničil Hekateho, a následne nastúpiš na miesto starostu.“

Macbeth sa na ňu dlho díval. Potom pomaly prikývol.

„Pozvem Tourtella na súkromnú partičku blackjacku,“ pokračovala Lady a vstala. „A ty sa ozvi Hekatemu, že sa s ním chceš stretnúť medzi štyrmi očami.“

„Prečo by ma mal prijať?“

„Lebo mu chceš odovzdať kufor plný zlata ako poďakovanie za kreslo policajného prezidenta.“

„A on podľa teba tú návnadu zhltne?“

„Niektorých ľudí zaslepí vidina moci, iných vidina peňazí. Hekate patrí do druhej skupiny. Detaily ti objasním neskôr.“

Macbeth ju odprevadil k dverám. „Láska,“ položil jej na chrbát ruku, pohladkal ju po hustej kožušine. „Rád ťa mám znovu pri sebe.“

„Aj ja som rada,“ dovolila mu, aby ju pobozkal na líce. „Buď silný. Dodávajme si silu navzájom.“

Sledoval ju, ako preplachtila recepciou, a uvažoval, či niekedy vôbec pochopí, čo je to za ženu. A či to chce. Či práve to ju nerobí takou neodolateľnou.

Lennox so Seytonom zaparkovali na ceste oproti Estexu. Bola taká tma, že Lennox ani nevidel dážď, len ho počul ako šepot na streche a čelnom skle auta.

„Tam je reportér,“ kývol Seyton.

Svetlo bicykla sa kolísalo nad cestou. Odbočilo do brány a zmizlo.

„Dáme mu dve minúty,“ rozhodol Seyton a skontroloval si samopal. Lennox zíval. Ešteže si stihol streliť dávku.

„Ideme,“ dal pokyn Seyton.

Vystúpili, prebehli tmou, bránou, vošli do továrne.

Z riaditeľskej kancelárie na poschodí sa ozývali hlasy. Seyton pokrčil nosom. Potom kývol k železným schodom. Vybehli hore, Lennox cítil nádhernú absenciu myšlienok, ľadová oceľ zábradlia ho pálila v dlaniach. Zastali pri dverách. Pod vplyvom drogy si pripadal, akoby sedel v teplej, bezpečnej miestnosti a díval sa na seba zhora. Hlasy zneli, ako keď sa rodičia rozprávali v obývačke, keď si ako malý ľahol spať.

„Kedy to vyjde v tlači?“ spýtal sa Angus.

Arogantná rozťahaná odpoveď s hrdelným er.

„Až na to, že sme rádio, verím…“

Keď Seyton otvoril, niekto akoby zastavil kazetu v magnetofóne. Veľké oči Walta Kitea za sklami okuliarov. Od hrôzy. Od vzrušenia. Od úľavy? Určite nie od prekvapenia. Lennox a Seyton boli presní.

„Dobrý večer,“ pozdravil ich Lennox. Cítil teplý úsmev na tvári.

Angus vstal, stolička za ním sa prevrátila, keď si siahol do bundy. No zmeravel. Zbadal Seytonov samopal.

V tichu, ktoré nastalo, si Kite rýchlo zapínal vetrovku. Bolo to ako na pánskych toaletách, nikto sa na nikoho nedíval, nikto nič nehovoril, Kite len rýchlo vyšiel von so sklonenou hlavou. Vybavil, čo bolo treba. Nech si ostatní ďalej stoja v smrade.

„Na čo čakáš, Lennox?“ spýtal sa Angus.

Lennox si až vtedy uvedomil, že vo vystretej ruke drží zbraň. „Na to, aby reportér odišiel a nepočul výstrel.“

Angusovi sa pohol ohryzok. „Takže ma zastrelíš?“

„Ak nemáš iný návrh. Mám relatívnu voľnosť pri výbere spôsobu.“

„Okej.“

„Okej v zmysle rozumiem, alebo v zmysle dobre, zastreľ ma?“

„V zmysle…“

Lennox stlačil spúšť. V tesnej miestnosti cítil fyzický tlak rany na bubienky. Opäť otvoril oči. Angus stál ďalej pred ním s otvorenými ústami. Vo fascikli na poličke za ním bola dierka.

„Prepáč,“ utrúsil Lennox a podišiel o dva kroky. „Rýchlu strelu do hlavy som pokladal za najhumánnejšie riešenie. No hlavy sú malé. Prosím, nehýb sa...“ Nechtiac sa uškrnul.

„Inšpektor Lennox, ne…“

Druhý výstrel trafil cieľ. Aj tretí.

„Nechcem zbytočne kritizovať,“ konštatoval Seyton s pohľadom na mŕtveho. „Bolo by však o čosi praktickejšie, keby si ho bol odvelil k peciam a zlikvidoval tam. Teraz ho musíme niesť.“

Lennox nereagoval. Len sa mlčky díval na kaluž krvi, ktorá rástla pod chlapcovým telom. V jej tvaroch a farbách bolo čosi krásne – iskrivo červená, spôsob, akým sa šírila na všetky strany ako farebné balóny.

Pozbierali nábojnice, umyli podlahu, vytiahli zo steny guľku z neúspešného pokusu. Odniesli Angusa k peciam, dali mu dole hodinky, retiazku so zlatým krížikom a napchali mŕtvolu do pece, zatvorili a zapálili. Potom čakali. Lennox civel na rúru, ktorá vychádzala z dna pece do nádoby na zemi. V peci ticho praskalo.

„Čo sa stane s…“

„Vyparí sa,“ konštatoval Seyton. „Pri teplotách nad dvetisíc stupňov sa všetko vyparí alebo zmení na popol. Okrem kovu, ten sa len roztaví.“

Lennox prikývol. Nevedel odtrhnúť pohľad od rúry. A potom sa zjavila sivá, rozochvená kvapka.

„Ortuť,“ vysvetlil mu Seyton. „Taví sa pri tristo tridsiatich.“

Čakali. Praskanie vo vnútri prestalo.

Potom sa zjavila zlatá kvapka.

„Zlomili sme tisícku,“ utrúsil Seyton.

„Čo… čo je to?“

„Zlato.“

„Ale veď sme…“

„V zuboch. Počkáme do tisícšesťsto, ak by mal v tele nejakú oceľ. Potom nám už stačí len povysávať popol. Počúvaj, si v pohode?“

Lennox prikývol. „Len ma trochu obchádzajú mdloby... Nikdy som ešte... nikoho nezastrelil. Ty áno, tak si pamätáš, aké to bolo prvýkrát.“

„Pamätám,“ odvetil potichu Seyton.

Lennox sa ho chcel spýtať na jeho pocit, no čosi v Seytonovom pohľade ho presvedčilo, aby to nerobil.

32. kapitola

Macbeth stál na streche Invernessu a mieril ďalekohľadom na východ. V tme to len ťažko vyhodnocoval, no možno sa z komína v Estexe naozaj dymí. V tom prípade je vec vyriešená. A majú v pavúčej sieti ďalších dvoch mužov s krvou na rukách. Kite a Lennox. Kite sa im zíde v boji o kreslo starostu. Ak budú nejakí protikandidáti. A Lennox si čoskoro bude musieť nájsť iného dodávateľa, Hekate sa stane minulosťou.

Macbeth čakal pätnásť minút pri schodíkoch na toalety hlavnej stanice, kým sa zjavila Strega. Odmietol vrecká s powerom, prišiel len odovzdať odkaz Hekatemu, že sa s ním chcem čím skôr stretnúť. Aby ho informoval o plánoch do budúcnosti a odovzdal mu dar od neho aj Lady ako dôkaz vďačnosti za to, čo pre nich urobil. Je si istý, že ak je chýr o Hekateho láske k zlatu pravdivý, určite ten dar ocení.

Strega mu odvetila, že sa ozve. Možno.

Áno, určite sa z komína dymí.

„Drahý, je tu Tourtell.“

Macbeth sa zvrtol. Vo dverách stála Lady. Obliekla si červené šaty.

„Idem. Už som ti hovoril, že si krásna?“

„Hovoril. A na chvíľu ani viac nehovor. Nechaj mi slovo, ideme podľa plánu.“

Macbeth sa zasmial. Jasné, je späť.

V herni aj v reštaurácii sedelo toľko hostí, že si museli doslova kliesniť cestu k stolu, ktorý si objednali v salóniku na konci reštaurácie. Tourtell ich už čakal.

„Dnes večer ste sám?“ spýtal sa Macbeth a stisol starostovi dlaň.

„Mládež sa musí učiť na písomku,“ usmial sa Tourtell. „Všimol som si, že sa tu čaká v rade.“

„Od osemnástej,“ prikývla Lady a prisadla si k nemu. „Máme tak plno, že som musela prehovoriť Jacka, aby nám robil krupiéra.“

„Čo mi naznačuje, že v tomto meste by sa uživili aj dve kasína,“ konštatoval Tourtell a potiahol si čierneho motýlika. „Viete, akí sú voliči nespokojní, keď im neumožníme chodiť von prehrávať svoje peniaze.“

„Súhlasím,“ prikývla Lady a kývla na čašníka. „Jack, má starosta dnes šťastný večer?“

„Ešte je na hodnotenie priskoro,“ usmial sa Jack v červenom krupiérskom saku. „Ešte kartu, pán starosta?“

Tourtell si skontroloval dve karty, ktoré dostal. „Kto neriskuje, nevyhrá. Mám pravdu, Lady?“

„Určite áno. A preto som vás chcela informovať o záujme konzorcia investovať nielen do prevzatia Obelisku, ale aj do jeho rekonštrukcie na najkrajšie kasíno v krajine. Samozrejme, je to spojené s ekonomickým rizikom vzhľadom na zlé meno Obelisku, no sme ochotní staviť na to, že nový majiteľ a nový profil to zmení.“

„My, Lady?“

„Áno, som súčasťou konzorcia. Medzi inými je jeho členom aj realitný investor Janovic z Capitolu. Ako ste spomenuli, pre mesto je dôležité postaviť Obelisk opäť na nohy. Len si spočítajte dane, ktoré stiahne z okolitých okresov. A keď o niekoľko mesiacov otvoríme zrekonštruovaný, spektakulárny Obelisk, stane sa turistickou atrakciou. Budú sem chodiť hrať aj ľudia z Capitolu, pán Tourtell.“

Tourtell sa pozrel na kartu od Jacka a vzdychol si. „Nezdá sa, že mám dnes svoj večer.“

„Ešte sa to môže zmeniť,“ namietla Lady. „Ešte nie sú rozdané všetky akcie v konzorciu a počítame vás medzi možných investorov. Veď predsa tiež potrebujete niečo, o čo by ste sa mohli po skončení mandátu oprieť.“

„Investor?“ Zasmial sa. „Z pozície starostu, žiaľ, nemám ani legálnu možnosť, ani peniaze na kúpu akcií v mestských firmách. A tak sa tento nepochybne príťažlivý tím bude musieť zaobísť bezo mňa.“

„Za akcie sa dá platiť rôznym spôsobom,“ pokračovala Lady. „Napríklad preukázanými službami.“

„Kam mierite, moja krásna vojvodkyňa?“

„Verejne podporíte Macbetha v jeho kandidatúre na starostu.“

Tourtell sa opäť zadíval do kariet. „Veď to som mu už predsa sľúbil a ja svoje sľuby dodržiavam.“

„Hovorím o týchto voľbách.“

Tourtell zdvihol zrak od kariet, pozrel na Macbetha. „O týchto?“

Lady položila ruku na starostovo rameno a naklonila sa k nemu. „Áno, lebo nebudete kandidovať.“

Dvakrát zažmurkal. „Nebudem?“

„Naznačili ste, že sa chystáte, no potom ste si to rozmysleli.“

„A prečo?“

„Trápia vás zdravotné problémy a práca starostu si vyžaduje stopercentné nasadenie. Vyžaduje si muža budúcnosti. A keď už nebudete starostom, máte plné pravo stať sa súčasťou konzorcia, ktoré získa monopol na prevádzku kasín v tomto meste. Na rozdiel od kariet, čo teraz držíte v rukách, z vás urobí bohatého muža.“

„Ale ja netúžim…“

„Odporučíte voličom, aby hlasovali za Macbetha, lebo je muž z ľudu, pracuje pre ľud a vedie mesto s ľudom. Okrem toho ako policajný prezident zlikvidoval Swena aj Hekateho a ukázal, že je muž činu.“

„Hekateho?“

„S Macbethom trochu predbiehame vývoj udalostí, no Hekateho už môžete pokladať za mŕtveho muža. Dohodneme si s ním stretnutie, z ktorého neodíde živý. Je to sľub a ja tiež dodržiavam sľuby, drahý starosta.“

„A čo ak nepristúpim na túto…,“ vypľul tie slová ako zhnité hrozno, „výmenu akcií?“

„To by bola škoda.“

Tourtell si odsunul stoličku a potiahol si jednu z brád prostredníkom a ukazovákom. „Čo ešte máte, ženská?“

„Nemyslíte si, že to stačilo?“ spýtala sa Lady.

Jack si odkašľal, poklepkal ukazovákom po kôpke kariet. „Dosť kariet, pán starosta?“

„Nie!“ zasyčal Tourtell a pohľadom ďalej prevŕtaval Lady.

„Ako chcete,“ vzdychla si. „Zatknú vás a obvinia z nemravného vzťahu k maloletému chlapcovi.“ Kývla ku karte, ktorú mu podal Jack. „Pozrite. Prestrelili ste. Bust.“

Tourtell sa na ňu zdesene zadíval. Vystrčená vlhká spodná pera sa mu triasla. „Nedostanete ma,“ syčal. „Počujete? Nedostanete ma!“

„Ak dostaneme Hekateho, dostaneme aj vás.“

Tourtell vstal. Pozrel sa na nich. Brady, červená tvár, celé telo sa mu triaslo hnevom. Potom sa zvrtol na opätku a vypochodoval z kasína. Látka na stehnách nohavíc mu šuchotala.

„Čo hovoríš?“ spýtal sa Macbeth, keď zmizol.

„Ach, urobí nám po vôli,“ odvetila Lady. „Tourtell nie je hlúpy zelenáč. Potrebuje len trochu času, aby si spočítal kurzy, než sa rozhodne prejsť k stávke.“

Caithnessovej sa snívalo o Angusovi. Volal jej, no neodvážila sa zdvihnúť, lebo vedela, že sa jej niekto hral s telefónom a teraz vybuchne. Potom sa prebrala, pozrela sa na budík na nočnom stolíku pri drnčiacom telefóne. Minula polnoc. Určite vražda. Verila, že to je vražda, celkom obyčajná vražda a nie... Vzala slúchadlo.

„Haló?“ Počula kliknutie, aké sa jej ozývalo v slúchadle už od stretnutia v Estexe.

„Prepáčte, že volám tak neskoro.“ Neznámy mladý hlas. „Chcel som si len potvrdiť, že zajtra, teda v piatok, prídete ako vždy na tristodvadsaťtrojku.“

„Že kam prídem?“

„Prepáčte, možno je to omyl. Ste pani Mittbaumová?“

Caithnessová sa posadila, spánok bol preč. Navlhčila si pery. Predstavila si koliesko magnetofónu, ktoré sa niekde točí, možno v sídle informačnej služby na prvom poschodí.

„Nie som,“ odvetila. „Ale nerobila by som si starosti. Ľudia s nemeckým menom bývajú presní.“

„Prepáčte. Dobrú noc.“

„Dobrú noc.“

Caithnessová zostala ležať v posteli s búšiacim srdcom. Tristodvadsaťtri. Izba v hoteli Grand, kde sa stretávala s Duffom, izba rezervovaná na meno Mittbaum.

33. kapitola

Hekate posunul stojan s ďalekohľadom. Dopoludňajšie svetlo presvitalo pomedzi mraky a spúšťalo slnečné stĺpy do mesta. „Takže Macbeth tvrdil, že ma na tom stretnutí zabije?“

„Áno,“ potvrdil Bonus.

Hekate sa zadíval do ďalekohľadu. „Pozrime sa, pred Invernessom sa už tvorí rad.“

Bonus sa poobzeral. „Čašníci dnes dostali voľno?“

„Myslíš chlapcov? Objednávam ich len podľa potreby, tak ako tento strešný byt. Vlastniť veci znamená viazať sa na veci. A pre ľudí platí to isté, Bonus. Keď zistíš, že máš auto také plné haraburdia, že ťa jeho záťaž spomaľuje, zbavíš sa haraburdia, nie auta. To Macbeth nepochopil. Že ja som auto, nie haraburdie. Dovolala si sa mu, Strega?“

Vysoká mužatka, ktorá akurát vstúpila do apartmánu, vyšla z tieňa.

„Áno.“

„A na čom ste sa dohodli?“

„Že sem príde zajtra o šiestej, sám.“

„Ďakujem.“

Opäť zmizla v tieni.

„Že sa vôbec odváži,“ utrúsil Bonus.

„Odváži?“ zopakoval Hekate. „Nevie sa toho vzdať. Macbeth je ako nočný motýľ -- zúfalo ho priťahuje jas moci.“

„A ako nočný motýľ aj zhorí.“

„Možno. Macbeth sa nemusí najviac obávať mňa, ale tak ako nočný motýľ – samého seba.“

Caithnessová sa pozrela na hodinky. Dvanásť. Potom sa opäť zadívala na dvere izby. Mosadzné čísla, na ktoré nikdy nezabudne, nech bude žiť akokoľvek dlho a nech stretne, bude milovať a tráviť dni aj noci s ľubovoľným počtom mužov.

Tristodvadsaťtri.

Ešte sa môže zvrtnúť. No prišla až sem. Prečo? Lebo verila, že opäť stretne Duffa a niečo sa zmení? Zmenil sa len fakt, že si overila, že si bez neho hravo poradí. Alebo prišla, lebo tušila, že ju za dverami možno čaká nová šanca, šanca konať dobro? Ktorej sa zriekla, keď opustila Angusa v Estexe? Zohnala si jeho súkromné číslo v garde, no nikto nedvíhal.

Zdvihla ruku.

Keď zaklope, dvere vybuchnú.

Zaklopala.

Čakala. Chystala sa zaklopať znova, keď sa dvere otvorili. Stál v nich mladík.

„Kto ste?“ spýtala sa.

„Fleance, Banquov syn.“ Ten istý hlas ako v telefóne. Odstúpil, aby mohla vojsť. „Poďte ďalej, pani Mittbaumová.“

Izba sa nezmenila.

Malcolm sa nezmenil.

Duff áno. Zostarol. Nielen za mesiace a roky, počas ktorých ho vídala sedieť na tejto plyšom potiahnutej posteli a čakať na ňu tak ako teraz, ale aj za tie dni, odkedy ju opustil v jej byte.

„Prišla si,“ konštatoval Duff.

Prikývla.

Malcolm si odkašľal a začal si čistiť okuliare. „Netváriš sa veľmi prekvapene, že sme tu, Caithnessová.“

„V prvom rade som prekvapená, že som tu ja,“ odvetila. „Čo sa deje?“

„Čo veríš, že sa stane, Caithnessová?“

„Verím, že zosadíme vraha Macbetha.“

Seyton potiahol kľuku železných dverí. Macbeth vošiel dnu a skrútol vypínač. Neóny dvakrát zažmurkali a vrhli studené modré svetlo na poličky s nábojmi a s rôznymi druhmi zbraní. Na dlážke vo štvorcovej miestnosti stál sejf a dva sčasti rozmontované Gatlingove guľomety. Macbeth pristúpil k sejfu, potočil ciferníky a otvoril ho. Vytiahol kufor so zebrovým vzorom. „Táto miestnosť mala jediná dosť hrubé steny, aby sme sa to tu odvážili skladovať,“ konštatoval. „A aj tak v sejfe.“

„Takže je to bomba?“

„Je,“ prikývol Macbeth, ktorý si čupol ku kufru. „Zamaskovaná ako kufor so zlatom.“ Vytiahol tehličky, ktoré zakrývali dno kufra. „Zlato je len pozlátené železo, no bomba, čo sa skrýva pod ním…,“ otvoril dvojité dno, „… je pravá.“

„Pozrime sa,“ zahvízdal Seyton. „Skutočná časovaná bomba.“

„Geniálne, čo? Vďaka zlatu si nikto nevšimne tú ťarchu. V minulosti takmer vyhodila do vzduchu aj Inverness.“

„Aha, spomínam si. A prečo ju nezničili?“

„To bol môj nápad,“ odvetil Macbeth a skúmal stroj pripomínajúci hodinový motorček. „Je to úžasne jemná práca, podarilo sa nám ju úplne deaktivovať. Myslel som si, že sa nám raz v garde môže zísť. A mal som pravdu…“ Povytiahol kovovú páčku veľkosti zápalkovej škatuľky. „Stačí ju len vytiahnuť na doraz a hodiny začnú odpočítavať čas. Vyzerá to jednoducho, no štyridsať minút sme ju deaktivovali. Zostalo nám dvadsaťpäť minút a pätnásť sekúnd, a tak keď ju teraz aktivujem, v podstate niet cesty späť.“

„Nemôžete sa s Hekatem naťahovať.“

„Ver mi, to nebude dlhé stretnutie. Poviem mu, že zlato je prejavom mojej vďačnosti za to, čo už pre nás urobil. A dostane viac, ak mi pomôže na ceste k stoličke starostu.“

„Podľa vás to prijme?“

„Neviem. Aj tak bude o desať minút mŕtvy. Pointa je v tom, že nesmie pojať podozrenie. Vie, že v tomto meste nikto nedostáva nič len tak. Požiadam ho, aby o tom premýšľal, pozriem sa na hodinky, poviem mu, že mám stretnutie vedenia – čo je aj pravda – a odídem.“

„Prepáčte…“ Pozreli sa k dverám. Ricardo.

„Telefón.“

„Odkáž, že sa ozvem,“ odsekol Seyton.

„Pre policajného prezidenta.“

Macbeth zachytil takmer nebadateľný chlad v hlase. Cítil ho, už keď vstúpil do priestorov gardy. Muži mu z povinnosti zamrmlali niečo na pozdrav, no odvracali zrak a tvárili sa, že majú plné ruky práce.

„Pre mňa?“

„Prepojila ho vaša sekretárka, vraj volá starosta.“

„Veď ma.“

Kráčal za veteránom gardy. Niečo v Ricardovej aristokraticky úzkej tvári, žiarivo čiernej pokožke a mäkkej majestátnej chôdzi vyvolávalo v Macbethovi pocit, že musí pochádzať z kmeňa lovcov levov. Ako sa to len ten kmeň volal? Lojálny, čestný Ricardo. Ak to bude nutné, bude nasledovať svojich bratov aj do záhrobia. Muž hodný toho, aby ho vyvážili zlatom. Skutočným zlatom.

„Niečo sa deje, Ricardo?“

„Pane?“

„Dnes ste všetci nejakí mĺkvi, mal by som niečo vedieť?“

„Akurát sa bojíme o Angusa.“

„Počul som, že sa správal čudne. Táto práca naozaj nie je pre každého.“

„Skôr ma trápi, že neprišiel do práce a nikto nevie, kde je.“

„Veď sa vráti. Zrejme si len potreboval dať prestávku, aby chvíľu v pokoji popremýšľal. Ale, samozrejme, chápem, že máš strach, či neurobil niečo drastické.“

„Ak sa stalo niečo drastické…“ Ricardo zastal pred otvorenou kanceláriou, na stole ležalo slúchadlo. „Nemyslím si, že to urobil Angus.“

Macbeth zastal a pozrel sa naňho. „A čo si teda myslíš?“

Pohľady sa im stretli. A Macbeth nevnímal nič z obdivu a radosti, že ho vidí, na aký bol zvyknutý u svojich chlapov z gardy. Ricardo sklopil zrak. „Neviem, pane.“

Macbeth zatvoril za sebou dvere a vzal telefón.

„Áno, pán starosta?“

„Klamal som, že som starosta, aby ma prepojili. Tak ako ste klamali vy. Sľúbili ste mi, že nikto nezomrie.“

Macbeth si uvedomil, že je zvláštne, ako strach prebíja aroganciu. V hlase Walta Kitea nezostalo po nej ani stopy.

„Museli ste ma zle rozumieť,“ odsekol Macbeth. „Hovoril som len o vašej rodine.“

„Vy ste mi…“

„A to aj dodržím. Ak budeš robiť, čo ti poviem. Mám dosť práce, tak ak už nemáte nič iné, Kite...?“

V slúchadle počul len praskanie.

„Som rád, že sme si to vyjasnili,“ uzatvoril Macbeth a položil.

Zadíval sa na fotografiu nalepenú na stene nad stolom. Celý tím z gardy v krčme U murára. Široké úsmevy, zdvihnuté krígle svedčiace o oslave ďalšej úspešnej akcie. Banquo, Ricardo, Angus a ďalší. Aj on. Taký mladý. Tak hlúpo usmiaty. Taký nevedomý. Tak blažene bezmocný.

„Toto je teda náš plán,“ vysvetľoval Malcolm. „A okrem teba o ňom vieme len my traja. Tak čo, Caithnessová, ideš do toho s nami?“

Sedeli v tesnej hotelovej izbe a Caithnessová si ich striedavo premeriavala. „Ak vám poviem, že ten plán je chorý a nechcem s ním mať nič spoločné, necháte ma odísť, aby som to mohla vyklopiť Macbethovi?“

„Áno,“ prikývol Malcolm.

„Nie je to pekne naivné?“

„Nuž, keby si plánovala ísť za Macbethom, predpokladám, že by si nám najprv potvrdila, aký je to geniálny plán, a ideš do toho. A potom by si to vyklopila Macbethovi. Kalkulujeme s rizikom. No odmietame uveriť, že v meste nežijú aj dobrí ľudia, ktorým záleží na svete a ktorí uprednostnia jeho budúcnosť pred vlastným prospechom.“

„A mňa za takého človeka pokladáte?“

„To Duff,“ odvetil Malcolm. „Dokonca povedal, že si je istý. Vraj si lepšia než on.“

Caithnessová sa pozrela na Duffa.

„Je to geniálny plán a idem do toho,“ povedala.

Malcolm a Fleance sa zasmiali, dokonca aj v Duffových mŕtvych, smutných očiach sa zablysol kratučký úsmev.

34. kapitola

O päť minút šesť vstúpil Macbeth na recepciu hotela Obelisk. Veľká miestnosť bola takmer prázdna, videl len strážnika, pár pikolíkov a troch recepčných v čiernych oblekoch, ktorí sa zhovárali potichu ako pohrební agenti. Zatvorenie kasína očividne neprospelo ani ich podnikaniu.

Macbeth prešiel priamo k výťahu, ktorý ho čakal na prízemí, nastúpil a stlačil gombík dvadsiateho poschodia. Zaťal zuby a vypustil vzduch, aby vyrovnal tlak. Najrýchlejší výťah v krajine, dokonca sa tým explicitne chválili v snahe ohúriť sedliakov. Ucho kufríka sa mu lepilo na dlaň.

Prečo si ten nešťastný gambler Collum vybral kufor so zebrovým vzorom na zamaskovanie bomby?

Dvere výťahu sa otvorili, vystúpil. Z nákresov budovy vedel, že vľavo ho čaká pätnásť schodov do strešného bytu. Vyšiel po nich a po krátkej chodbe k jediným dverám. Zdvihol ruku, aby zaklopal. No zarazil sa, zadíval sa na svoje prsty. Chvejú sa mu tak, ako o tom hovoria veteráni po siedmich rokoch v garde? Sedemročné chvenie. Nemá ho. Vraj je to horšie, ak ho človek nemá, vtedy je ozaj najvyšší čas vypadnúť.

Macbeth zaklopal.

Počul kroky.

Vlastný dych.

Nemal zbraň, vedel, že ho prehľadajú, a nevidel dôvod provokovať, ide predsa na obchodné stretnutie. Zopakoval si, že len povie, že sa rozhodol kandidovať za starostu, a odovzdá mu kufor ako poďakovanie za preukázané a budúce služby. Také vysvetlenie by malo znieť uveriteľne. Uveriteľne?

„Pán Macbeth?“ Mladý chlapec. Oblečený v bielych jazdeckých nohaviciach a rukaviciach.

„Áno?“

Chlapec odstúpil od dverí. „Poďte ďalej.“

Strešný byt mal výhľad na všetky strany. Už nepršalo a na západe, za Invernessom, popoludňajšie slnko sfarbilo tenkú vrstvu mračien do oranžova. Macbeth putoval pohľadom ďalej, ponad prístav na juhu a veže továrne na východe.

„Pán Hand vám odkazuje, že bude meškať, ale len chvíľu,“ povedal chlapec. „Prinesiem vám zatiaľ šampanské.“

Dvere sa mäkko zatvorili a Macbeth osamel. Sadol si do jedného z kožených kresiel pri okrúhlom stole zakrytom plexisklom. Pán Hand. Veď dobre.

Macbeth sa pozrel na hodinky. Prešli tri minúty a tridsaťpäť sekúnd, odkedy so Seytonom v aute gardy vytiahol kovovú tyčku a spustil odpočítavanie. Dvadsaťdva minút a šestnásť sekúnd do výbuchu. Vstal, podišiel k veľkej hnedej chladničke. Otvoril ju. Prázdna. Aj šatník. Nazrel do spálne. Nedotknutá. Nikto tu nebýva. Vrátil sa ku koženému kreslu a sadol si.

Dvadsať minút a šesť sekúnd.

Snažil sa nemyslieť, no myšlienky prichádzali samy.

Hovorili mu, že čas sa míňa.

Tma hustne.

Smrť sa blíži.

Macbeth dýchal zhlboka a pokojne. A čo ak smrť príde teraz? Jasné, že to bude nezmyselný koniec, no nie sú všetky konce nezmyselné? Preruší nás uprostred vety v rozprávaní o nás, zostane visieť vo vzduchu, bez zmyslu, bez záveru, bez objasňujúceho posledného dejstva. Krátka ozvena posledného, už nedopovedaného slova a človek je zabudnutý. Zabudnutý, zabudnutý, a nezmení to ani tá najväčšia socha. To, kým bol, kým naozaj bol, mizne rýchlejšie než kruhy na vode. A aký je zmysel tohto krátkeho, prerušeného vystúpenia? Máš hrať čo najlepšie s kartami, ktoré si dostal, siahať po zábave a pôžitku, aký ponúka život? Alebo zanechať stopu, zmeniť smer, urobiť zo sveta o čosi lepšie miesto, kým ho nebudeš musieť opustiť? Alebo možno sa zmysel skrýva v množení sa, v privádzaní nadanejších malých tvorov na svet v nádeji, že sám človek sa raz stane polobohom, akého si kedysi vybásnil? Alebo nie je žiaden zmysel, možno si len vytrhnutá veta vo večnom, chaotickom bľabotaní, kde každý rozpráva a nikto nepočúva, a napokon sa potvrdí tvoja najhoršia predtucha: si sám. Celkom sám.

Sedemnásť minút.

Sám. Potom prišiel Banquo a prijal ho za svojho, urobil z neho člena rodiny. A on sa ho teraz zbavil. Zbavil sa všetkých. A opäť zostal sám. On a Lady. No čo s tým, čo získal? Chce to mať? Alebo to chce niekomu dať? Robí to pre ňu, pre Lady?

Štrnásť minút.

A naozaj si myslel, že to vydrží? Vari nebola rovnako krehká ako jej myseľ, odsúdená na pád do hliny, ríša, ktorú sa snažil vybudovať? Nebolo to len otázkou času? Možno, no čo máme okrem času, okrem krátkej chvíľky – frustrujúcu dočasnosť nevečnosti?

Jedenásť minút.

Kde je Hekate? Už je neskoro, aby vzal kufor do prístavu a šmaril ho do mora. Môže ho ešte hodiť do kanála na ulici, no je biely deň a pravdepodobnosť, že ho spoznajú, je po všetkých správach a článkoch v novinách vysoká.

Sedem minút.

Macbeth sa rozhodol. Ak Hekate nepríde do dvoch minút, odíde. Kufor nechá tu. V nádeji, že Hekate dorazí ešte pred explóziou.

Päť minút. Štyri minúty.

Macbeth vstal a prešiel k dverám, načúval.

Nič.

Tri a pol.

Čas na ústup.

Stlačil kľučku. Ešte raz. Silnejšie. Zamknuté. Zamkli ho tu.

„Takže si myslíte, že vás podviedli?“ Lady stála pri rulete. Zavolali ju, keď jeden z hostí začal nadávať. Nebol už celkom triezvy, ale ani opitý. Pokrčené kockované sako. Ani nemusela hádať: sedliacka klientela, ktorá sa sem presunula z Obelisku.

„To teda,“ zlostil sa chlap. Lady pohľadom skontrolovala hostí. Opäť majú plno, musí zamestnať viac ľudí, minimálne dvoch potrebujú v bare. „Guľka skončila trikrát na čísle štrnásť. To je aká náhoda, čo?“

„Úplne rovnaká, ako že padne na trojku, dvadsaťštvorku a potom na šestnástku,“ odvetila Lady. „Jedna k päťdesiattisíc. Rovnaká ako akákoľvek kombinácia čísel.“

„Ale…“

„Pane,“ usmiala sa Lady a zľahka mu položila ruku na rameno. „Už vám niekto tvrdil, že sa počas bombardovania máte ukryť v kráteri bomby, lebo pravdepodobnosť, že druhá bomba dopadne presne na to isté miesto, je mizivá? To vtedy vás podviedli. Teraz ste však v Invernesse, pane…“ Podala mu žetón. „Dajte si v bare drink na môj účet. Prosím vás len o to, aby ste sa zamysleli nad logikou mojich slov, a ešte sa porozprávame. Súhlasíte?“

Muž zaklonil hlavu a chvíľu ju sledoval. Potom zmizol aj so žetónom.

„Lady.“

Obzrela sa za hlasom. Týčila sa nad ňou veľká, plecnatá žena. Alebo chlap.

„Pán Hand by sa s vami rád porozprával.“ Mužatka kývla k staršiemu mužovi, ktorý stál opodiaľ. Mal biely oblek, tmavé, farbené vlasy, opieral sa o pozlátenú paličku. So záujmom študoval krištáľový luster.

„Ak to počká dve minúty…“ usmiala sa Lady.

„Má aj prezývku. Tiež sa začína na písmeno H.“

Lady zmeravela.

„No uprednostňuje priezvisko Hand,“ usmiala sa mužatka.

Lady podišla k starcovi.

„Baccarat, alebo český?“ spýtal sa, nespúšťajúc zrak z lustra.

„Český,“ odvetila. „Možno vidíte, že ide o trochu zmenšenú kópiu lustra z paláca Dolmabahce v Istanbule.“

„Tam som, žiaľ, nikdy nebol, madam, no raz som navštívil malú kaplnku kdesi v Československu. Po morovej epidémii im zostalo toľko kostier, že ich nevedeli pochovať. A tak poverili jednookého mnícha, aby ich odpratal. A on namiesto toho, aby ich niekam zakopal, vyzdobil s nimi kaplnku. Visí tam nádherný luster z ľudských lebiek a kostí. Niekto by namietol, že je to prejav neúcty voči mŕtvym. Ja si myslím presný opak.“ Starec odtrhol zrak od lustra a pozrel na ňu. „Aký väčší dar môže človek dostať než štipku nesmrteľnosti, keď ďalej slúži aj ako mŕtvy, madam? Stať sa koralovým útesom. Lustrom. Alebo symbolom a hviezdou, ktorá vedie ľudí, policajným prezidentom, ktorý zomrie v správnej chvíli, kým ľudia ešte veria predstave dobrého človeka, nesebeckého vodcu, tak blažene skoro, že v ňom zatiaľ neodhalili skorumpovaného kráľa posadnutého mocou. Zastávam názor, že takých mŕtvych potrebujeme, madam. Verím, že ten jednooký mních sa dočkal zaslúženej vďaky.“

Lady prehltla. Vedela čítať v pohľadoch ľudí, tlmočiť ich, porozumieť im a následne ich využiť. No v pohľade tohto muža nenachádzala nič, akoby sa dívala do očí slepca. „Čím vám poslúžim, pán Hand?“

„Zrejme viete, že som mal práve sedieť na stretnutí s vaším manželom. Čaká ma v hotelovom apartmáne, aby ma zabil.“

Lady cítila, ako sa jej stiahla dýchacia trubica. Ak prehovorí teraz, bude to vysokým, piskľavým hlasom. Rozhodla sa mlčať.

„No keďže si nemyslím, že ako mŕtvy by som niekomu poslúžil, rozhodol som sa radšej rozumne porozprávať s múdrejšou polovičkou vášho páru.“

Lady sa naňho pozrela. Prikývol a usmial sa svojím miernym, smutným úsmevom múdreho dedka. Ako človek, ktorý ju chápe. A tak sa nepotrebuje vyhovárať a ani to nemá zmysel.

„Aha,“ dostala zo seba Lady a poriadne si odkašľala. „V tom prípade potrebujem drink. Čo vám ponúknem?“

„Nuž, vedia vaši barmani, ako sa pripravuje dirty martini?“

„Poďte.“

Prešli k baru, pri ktorom čakali v rade ľudia. Lady si prebila cestu k pultu, vzala dva poháre na martini, naliala gin, potom martini a začala miešať drinky na lavici pod pultom. Ani nie o minútu sa vrátila a podala starcovi pohár. „Verím, že je dosť špinavé.“

Ochutnal. „Jednoznačne. No ak sa nemýlim, má jednu prísadu navyše.“

„Až dve. Môj vlastný recept. Tadiaľto?“

„Aké sú to?“

„Je to, samozrejme, obchodné tajomstvo, no poviem to tak, že drinky by mali mať podľa mňa lokálny charakter.“

Lady viedla starca aj mužatku do prázdneho výklenku na konci reštaurácie.

„Človek v mojom postavení, pochopiteľne, rozumie významu obchodného tajomstva,“ konštatoval Hekate a počkal, kým mu mužatka odsunie stoličku, aby si sadol. „A tak ma ospravedlňte, ak som odhalil, že sa chystáte ovládnuť moje mesto. Rešpektujem ambície, no mám iné plány.“

Lady si odpila zo svojho martini. „Zabijete môjho manžela?“

Hekate neodpovedal.

Zopakovala otázku.

Macbeth civel na dvere. V ústach mu vyschlo.

Zamknutý. Mal pocit, že počuje, ako za ním tiká bomba. Niet inej cesty von, aj tentoraz si to vopred skontroloval na pôdoryse.

Hladká stena za oknami klesala dvadsať poschodí na asfalt.

Zamknutý. Chytený do pasce. Do Hekateho pasce. Do vlastnej pasce.

Dýchal ústami, aby zahnal paniku, ktorá sa hlásila o slovo.

Pohľadom behal po miestnosti. Nemá sa kam ukryť, bomba je príliš silná. Opäť uprel pohľad na dvere. Na otočnú zámku pod kľučkou.

Otočná zámka. Chrapľavo vydýchol. Bože, úplne mu šibe. Takmer vybuchol do smiechu. Dvere v hoteli sa majú po zatvorení zamknúť. Veď sám predsa býva v hoteli. Stačí mu zvrtnúť zámku a dvere sa otvoria.

Načiahol sa. Zaváhal. Prečo má pocit, že to nemôže byť také jednoduché? Nemá šancu tam, kde je, kde sa zamkol, odtiaľ sa nedostane, je odsúdený, aby vybuchol.

Končekmi prstov klzkými od potu pomaly otočil zámku.

Podarilo sa.

Stlačil kľučku.

Potlačil dvere.

Vyšiel von. Zbehol po schodoch, ticho nadával.

Postavil sa k výťahu a privolal ho.

Na displeji sledoval, že sa pohol z prízemia.

Pozrel sa na hodinky. Dve minúty štyridsať sekúnd.

Výťah sa blíži. Počuje niečo? Štrngot, hlasy?

Sú vo výťahu ľudia? Čo ak príde Hekate? Už nemá čas vrátiť sa do apartmánu a dodržať plán.

Macbeth sa rozbehol. Podľa nákresov je únikové schodisko vľavo za rohom.

Je.

Odsunul dvere k schodisku, keď začul za chrbtom cinknutie. Výťah je tu. Zadržal dych aj dvere, čakal.

Hlasy. Dva mladé hlasy.

„Nechápem, čo…“

„Pán Hand nepríde. Dostali sme pokyn zdržať ho polhodinu tam, kde je. Verím, že má rád šampanské.“

Zvuky koliesok servírovacieho vozíka.

Macbeth zatvoril za sebou dvere a zbehol po schodoch.

Na každom poschodí bolo číslo.

Zastal na osemnástom.

Lady prikývla. Vydýchla. „No raz ho zabijete?“

„To závisí od rôznych okolností. Jablkový džús?“

„Nie. Od akých?“

„Či išlo len o krátkodobý skrat. Obaja ste zrejme prestali užívať moje výrobky a možno je to tak lepšie pre všetkých.“

„Nezabijete ho, lebo ho potrebujete ako policajného prezidenta. A keď ste teraz odhalili Macbethove plány, počítate s tým, že pochopí. Drezúra psa sa neskončila, kým nebol raz neposlušný a pán ho nepotrestal.“

Starec sa pozrel na mužatku. „Už chápeš, prečo ju pokladám za tú bystrejšiu z páru?“

„Tak čo odo mňa očakávate, pán Hand?“

„Zázvor? Nie, recept je tajný, aj tak nebudem veriť vašej odpovedi. Len som vás chcel upozorniť na ponúkané alternatívy. Poslúchnite a ja ochránim Macbetha pred všetkými hrozbami, bude vaším Tithónom. Alebo sa vzoprite a ja vás zabijem, ako to človek robí so psami nehodnými drezúry. Obzrite sa okolo seba, Lady. Len sa pozrite, čo všetko môžete stratiť. Máte všetko, o čom ste snívali. A tak už nesnívajte ďalej. Lebo keď spomíname recepty, priveľké sny sú recept na nešťastie.“ Starec dopil zvyšok drinku a položil pohár na stôl. „Korenie. To je prvá ingrediencia.“

„Krv,“ odvetila Lady.

„Naozaj?“ Zaprel sa rukami o paličku a pomohol si ňou pri vstávaní. „Ľudská krv?“

Lady pokrčila plecom. „Je to také dôležité? Veríte tomu a zdá sa, že sa vám recept páči.“

Starec sa zasmial. „My dvaja sme mohli byť veľmi dobrí priatelia, keby sa boli okolnosti vyvinuli inak, Lady.“

„V inom živote,“ odvetila.

„V inom živote, moja malá ľalia.“ Dvakrát zaťukal o dlážku. „Zostaňte sedieť, trafím von.“

Lady si udržala úsmev, až kým jej nezmizol z očí. Potom sa nadýchla, miestnosť sa s ňou točila, musela sa chytiť operadla.

Ľalia. Vie. Odkiaľ to môže vedieť?

Ôsme poschodie.

Macbeth sa pozrel na hodinky. Ešte minúta. Tak čo stojí? Musia vyniesť ten vozík po schodoch. Do izby. Budú tam, keď vybuchne bomba. A čo? Sú to Hekateho ľudia. Sú súčasťou gangu, tak v čom je problém? Nikto v tomto meste nie je nevinný. Tak prečo mu to napadlo práve teraz? Niečo z príhovoru? Čo mu napísala Lady? Alebo to pochádza ešte z hlbšej minulosti, z prísahy, ktorú zložil po dokončení policajnej akadémie? Alebo musí zájsť ešte hlbšie? Povedal mu to Banquo? Nie, niečo iné, nespomínal si čo. Len že...

Kurva, kurva!

Päťdesiat sekúnd.

Macbeth sa rozbehol.

Nahor po schodoch.

35. kapitola

„Za mnou!“ zareval Macbeth.

Obaja mladíci civeli na muža, ktorý sa z ničoho nič vynoril vo dverách apartmánu. Jeden z nich práve uvoľňoval sieťku z korku na šampanskom.

„Ihneď!“ kričal Macbeth.

„Pane, my…“

„Máte tridsať sekúnd, ak nechcete zomrieť!“

„Pokoj, pane…“

Macbeth schmatol vedierko na šampanské a šmaril ho do okna. Kocky ľadu sa roztancovali po parketách. V náhlom tichu stíšil hlas: „O dvadsaťpäť sekúnd tu vybuchne bomba.“

Potom sa rozbehol. Po schodoch. Počul, ako za ním kričia. Prebehol popred výťah. Pridržal im dvere.

„Bežte! Bežte!“

Zatvoril za sebou a skákal za nimi.

Pätnásť sekúnd. Macbeth netušil, akú bude mať bomba silu, no ak ju zostrojili, aby zničila Inverness, potrebujú uniknúť čo najďalej. Sedemnáste poschodie. Zacítil bolesť hlavy, akoby už tušil výbuch v ušiach, na očných guliach, v ústnej dutine. Pätnáste. Pozrel sa na hodinky. Pätnásť sekúnd cez čas.

Dvanáste. Naďalej nič. Samozrejme, možno tieto odpočítavacie systémy nie sú celkom presné alebo tam úmyselne naprogramovali omeškanie. Mladíci pred ním spomalili. Macbeth zareval, opäť pridali do kroku.

Na deviatom poschodí vkĺzli cez dvere do chodby, Macbeth pokračoval po schodoch nadol. Podľa náčrtov sú káble výťahu zachytené na streche budovy. Kým zbehol na prízemie, bomba meškala už tri minúty.

Vyšiel na recepciu. Stáli tam tí istí ľudia, nakláňali sa ponad pult, akoby sa nič nestalo, vôbec si ho nevšímali. Vyšiel do dažďa. Pozrel nahor. Stál tak, kým ho nerozbolel krk. Potom vykročil cez ľudoprázdne námestie k Seytonovi, ktorý ho čakal v aute. Čo sa to, kurva, stalo? Teda: čo sa to nestalo? Neprežila bomba vlhkú pivnicu policajnej centrály? Alebo sa niekomu podarilo zastaviť odpočítavanie, keď odišiel z apartmánu? Alebo vybuchla, len s oveľa menšou silou, než mu vtedy vypočítal odborník z gardy? A čo teraz? Zmeravel. Čo ak Hekate a jeho ľudia prídu neskôr do apartmánu a zistia, že tam Macbeth nechal bombu? Musí sa vrátiť po kufor.

Macbeth sa zvrtol. Urobil dva kroky. Zrazu videl na dlažbe vlastný tieň a začul tupé hrmenie, akoby sa blížila búrka. Chvíľu mal pocit, že mu na čelo a ruky padajú krúpy, skákali po dlažbe a tancovali na zaparkovaných autách. Pár krokov od neho tresla na zem sprchová hlavica. Ledva stihol zdvihnúť zrak, keď ho čosi zrazilo na zem. Zdvihol ruku, aby sa chránil, no muž, ktorý ho strhol, sa už postavil, oprášil si sivý plášť a bežal preč. Na mieste, kde ešte pred sekundou stál, objavil rozbitú hnedú chladničku. Položil si tvár na chladivú dlažbu.

Zo strechy Obelisku šľahali plamene a k oblohe stúpal čierny dym. Niečo k nemu priletelo a dopadlo kúsok od jeho hlavy na dlažbu. Zdvihol to. Korok ešte zostal v spleti drôtov.

„Čo sa to, kurva, stalo?“ spýtal sa Seyton, keď si Macbeth sadol do auta.

„Tourtell,“ odsekol Macbeth. „Varoval Hekateho. Choď.“

„Tourtell?“ nechápal Seyton. Auto skĺzlo z chodníka, stierače odhŕňali z čelného okna črepiny skla.

„Len Tourtell vedel o našom pláne. Informoval Hekateho v nádeji, že ma zabije.“

„A Hekate sa vás nepokúsil zabiť?“

„Nie. Naopak. Zachránil ma.“

„Prečo?“

„Potrebuje svoje bábky.“

„Čo?“

„Nič, Seyton. Poďme do Invernessu.“

Macbeth prechádzal pohľadom po chodníku, po prekvapených tvárach ľudí. Hľadal sivé plášte. Koľko ich je? Majú všetci plášte, alebo iba niektorí? Sú tu neustále? Zatvoril oči. Nesmrteľný. Nesmrteľný ako drevená bábka. Tlak v hlave mu ďalej rástol. A napadla mu zvláštna myšlienka. Hekateho sľub, že ho urobí nezraniteľným, nie je požehnaním, ale prekliatím. Cítil v dlani drôty, keď sa hral s korkom od šampanského a počúval prvú policajnú sirénu.

Seyton zastal pred Invernessom a Macbeth už vystupoval z auta, keď začul Tourtellov hlas.

„Daj to hlasnejšie,“ vyzval Seytona a opäť si sadol. „… aby sme predišli fámam a z rešpektu k vám, drahým spoluobčanom, a k vášmu právu na poznanie vami volených zástupcov, som sa dnes rozhodol informovať vás, že som pred pätnástimi rokmi mal krátky nemanželský vzťah, ktorý viedol k tomu, že som otcom pätnásťročného chlapca. Po dohode s ľuďmi, ktorých sa to týka, teda s matkou môjho syna a s mojou manželkou, sme to doteraz tajili pred verejnosťou. Po celý čas som bol v kontakte so synom aj s jeho matkou a zabezpečoval som ich zo svojich súkromných zdrojov. Toto rozhodnutie sme prijali po dôkladnej úvahe z ohľadu na mnoho strán. Mesto medzi tieto strany nepatrilo, keďže som v tom čase nezastával nijaký verejný úrad a musel som sa zodpovedať len svojim najbližším a sám sebe. Veci sa však zmenili a je správne, aby som túto informáciu zverejnil. Matka môjho syna je vážne chorá a s jej súhlasom som pred dvoma mesiacmi prijal chlapca do svojej opatery. Odvtedy ho vodím na verejné akcie, kde som ho vždy predstavil ako svojho syna, pričom moja otvorenosť paradoxne viedla k šíreniu fám. Ako je známe, ľudia uveria pravde ako poslednej možnosti. Nie som hrdý na neveru pred pätnástimi rokmi, no s výnimkou prosby voči najbližším o odpustenie s tým už veľa nenarobím. Tak ako nič nenarobím s tým, že môj súkromný život môže ovplyvniť pohľad časti voličov na moju schopnosť viesť mesto. Môžem len prosiť o vašu dôveru, tak ako som ju teraz ja prejavil voči vám, keď som zverejnil detaily týkajúce sa toho, čo mi je najbližšie a najcennejšie. Lebo ak som urobil veci, na ktoré nie som hrdý, na niečo hrdý som. Som hrdý na svojho pätnásťročného syna Kasiho, s ktorým som sa včera večer dlho rozprával, kým ma požiadal, aby som urobil toto. Aby som oznámil mestu, že som jeho otec.“ Tourtell sa zhlboka nadýchol a dokončil rozochveným hlasom. „A že on je môj syn.“ Odkašľal si. „A aby som vyhral blížiace sa voľby starostu.“

Ticho. Ženský hlas, tiež očividne dojatý.

„Toľko prejav pána starostu Tourtella. A teraz späť k najnovším správam z domova. Ako sme vás už informovali, vo štvrtom okrsku, presnejšie na streche hotela Obelisk, prišlo k mohutnej explózii. Zatiaľ neboli hlásené nijaké obete ani zranení, ale...“

Macbeth vypol rádio.

„Doriti,“ zasyčal. Potom sa nahlas rozosmial.

36. kapitola

Lady sa oprela o vankúše a vystrčila zo župana nohu. Natiahla ju k Macbethovi, ktorý sedel na nízkej stoličke na konci postele. Pripravila si dvojo šiat. Láskal jej štíhly členok a hladkú, čerstvo oholenú nohu.

„Takže Hekate vedel o príprave vraždy,“ zopakoval. „Pochopila si, kto mu to prezradil?“

„Nie,“ odvetila Lady. „No vraj ak sa budeme správať podľa jeho predstáv, budeš môj Tithónos.“

„Kto je Tithónos?“

„Pekný Grék, ktorému darovali večný život. No zároveň povedal, že ak sa mu ešte raz vzoprieme, zabije nás ako psov, ktorí sa nedajú vycvičiť.“

„Hm. Mohol to byť len Tourtell.“

„Už sa opakuješ, drahý.“

„A ten sliz nás nielen udal. Chlapec je naozaj jeho syn. Jedinou otvorenou otázkou zostáva, či obyvatelia tohto mesta naozaj chcú za starostu kurevníka.“

„Pre jednu bokovku pred pätnástimi rokmi?“ zdvihla obočie Lady. „Ku ktorej sa navyše už vtedy priznal, žiadal o odpustenie a platil za ňu starostlivosťou o matku aj syna? A teraz, keď matka ochorela, prijal syna za svojho? Ľudia ho za to milujú, drahý. Dopustil sa chyby, pre ktorú má väčšina porozumenie, prejavil schopnosť priznať si chybu aj veľké srdce. Tourtell sa tým zaradil medzi ľud. Zverejnenie bolo geniálny ťah, pôjdu ho voliť v zjednotených šíkoch.“

„Tourtell bude teda kandidovať a zvíťazí. Čo urobíme my?“

„Veru, čo urobíme? Najprv to najdôležitejšie. Ktoré šaty, Jack?“

„Tie španielske,“ odvetil Jack, presúvajúc jej šálku s čajom z tácky na nočný stolík.

„Ďakujem. A čo s Tourtellom a Hekatem, Jack? Skúsime niečo podniknúť, alebo je to príliš riskantné?“

„Nie som stratég, madam. No čítal som, že ak človek čelí nepriateľom na dvoch frontoch, využije dve klasické taktiky. Môže si dohodnúť prímerie s jedným a celou silou udrieť na druhého, aby potom bez varovania pôvodné prímerie zrušil. Alebo poštve nepriateľov proti sebe, počká, kým budú oslabení, a potom udrie.“

Podal kávu Macbethovi.

„Pripomeň mi, že ťa mám povýšiť,“ prikývol Macbeth.

„Ale veď on už je povýšený,“ poznamenala Lady. „Najbližšie dva týždne sme plne rezervovaní a Jack tak dnes dostal asistenta. Ten mu bude vykať a oslovovať ho pane.“

Jack sa zasmial. „To nevyšlo z mojej hlavy.“

„Bol to môj nápad,“ prisvedčila Lady. „Vlastne ani nie nápad. Pravidlá oslovovania majú svoj význam, pripomínajú každému dôležitosť hierarchie a umožňujú vyhýbať sa nedorozumeniam. Ak starosta vyhlási výnimočný stav, treba napríklad vedieť, kto bude vládnuť mestu. Ty vieš, Jack?“

Jack zavrtel hlavou.

„Policajný prezident.“ Macbeth si odpil z kávy. „Až kým policajný prezident nezruší výnimočný stav.“

„Naozaj?“ prekvapil sa Jack. „A čo ak starosta zomrie, aj vtedy preberá moc policajný prezident?“

„Áno,“ prikývol Macbeth. „Až do zvolenia nového starostu.“

„Tie pravidlá zaviedol Kenneth hneď po vojne,“ dodala Lady.

„V tom období sa kládol dôraz na silné vojenské velenie v krízových situáciách.“

„To znie rozumne,“ prikývol Jack.

„Na výnimočnom stave je pekné, že policajný prezident kontroluje úplne všetko. Môže rušiť právny systém, cenzurovať médiá, odkladať voľby na neurčito, jednoducho je...“

„Diktátorom.“

„Presne tak, Jack.“ Lady si pomiešala čaj. „Žiaľ, Tourtell len tak výnimočný stav nevyhlási, a tak sa musíme uspokojiť s druhým najlepším riešením.“

„A to?“

„Samozrejme, že Tourtell zomrie.“ Lady si odpila z čaju.

„Zomrie? Ako…“

„Atentát,“ pochopil Macbeth a opatrne jej stisol sval na lýtku. „Tak si to vymyslela, však, láska?“

Prikývla. „Policajný prezident oznámi, že sa ujíma moci do vyšetrenia atentátu. Mohli ho zosnovať politickí protivníci? Hekate? Súvisel nejako s Tourtellovou neverou? Vyšetrovanie sa bude, samozrejme, naťahovať.“

„Môžem vládnuť len dočasne,“ pripomenul jej Macbeth. „Do zvolenia nového starostu.“

„Ale, milý môj, pochop, po uliciach tečie krv. Vraždia policajtov, teraz atentát na politika. Policajný prezident sa, samozrejme, ako zastupujúci starosta rozhodne vyhlásiť výnimočný stav. A odloží voľby na neurčito, kým sa veci neupokoja. A policajný prezident definuje, kedy sa už upokojili.“

Macbeth cítil až detinskú radosť podobnú tej, keď s Duffom ovládli školský dvor v detskom domove a museli sa s tým zmieriť aj starší bitkári. „V praxi budeme mať neobmedzenú moc, až kým nepovieme dosť. Si si istá, že Capitol nezasiahne?“

„Drahý, dnes som viedla dlhý a zaujímavý rozhovor s jedným zo sudcov nášho Najvyššieho súdu. Capitol má minimum možností – ak vôbec nejaké – zaviesť sankcie, kým Kennethove zákony nezačnú odporovať federálnym.“

„Fajn.“ Macbeth si pošúchal bradu. „Skutočne zaujímavé. Takže stačí len to, aby Tourtell buď zomrel, alebo vyhlásil výnimočný stav.“

Jack si odkašľal. „Ešte niečo, madam, pane?“

„Nie, ďakujem, Jack.“ Lady ho s úsmevom poslala preč.

Macbeth zachytil tupé basy z prízemia, keď Jack otvoril dvere, potom nárek sirény sanitky v tichu, keď sa dvere zatvorili.

„Tourtell pripravuje plán, ako nás zastaviť,“ poznamenala Lady. „Atentát sa musí uskutočniť čím skôr.“

„A čo Hekate? Ak tvorí tohto hada Tourtell a Hekate, Tourtell je chvost a Hekate hlava. A odťatý chvost robí hada len nebezpečnejším. Musíme najprv sťať hlavu!“

„Nie.“

„Nie? Sám povedal, že nás zabije, ak sa nepodriadime jeho drezúre. Chceš byť jeho cvičeným psom?“

„Teraz ma mlčky počúvaj, drahý. Čo hovoril Jack? Vyhlás prímerie s jednou stranou, postaraj sa o druhú. Teraz nemáme čas zaoberať sa Hekatem. Okrem toho si vôbec nie som taká istá, či spolupracujú. V opačnom prípade by nám Hekate naznačil, že sa nemáme miešať do Tourtella a úradu starostu. A on nič také nepovedal napriek špekuláciám o tvojej kandidatúre. Kým Hekate verí, že sme dostali príučku a sme jeho poslušné psy, bude len tlieskať, ak prostredníctvom nás získa politickú moc v meste. Chápeš? Teraz sa vrhneme na tohto nepriateľa a získame to, o čo nám ide. A potom sa zameriame na Hekateho.“

Macbeth ju pohladkal po nohe, nad kolenom. Stíchla, privrela oči, počúval jej dych. Ten dych mu bez ďalších slov dával pokyny, čo jeho ruka má a čo nemá robiť.

V priebehu popoludnia a noci dážď ďalej umýval mesto, ktoré nikdy nezostalo čisté. Bubnoval na strechu hotela Grand, kde Fleance, Duff, Malcolm a Caithnessová našli útočisko, kým bude po všetkom. O druhej v noci Caithnessovú zobudilo búchanie na dvere izby. Hneď pochopila, kto to je.

Neprezradil jej to počet klopnutí, časové odstupy medzi nimi ani ich sila. Ale spôsob. Búchal otvorenou dlaňou. A ona tú dlaň poznala, každý jej záhyb a čiarku.

Pootvorila dvere.

Dažďová voda stekala Duffovi zo šiat aj vlasov, klepal zubami a v bledej tvári sa jeho jazva takmer stratila.

„Prepáč, no potrebujem horúcu sprchu.“

„Nemáš…“

„S Fleanceom si delíme poschodovú posteľ a umývadlo.“

Otvorila viac, vkĺzol dnu.

„Kde si bol?“ spýtala sa.

„Na cintoríne,“ odpovedal z kúpeľne.

„Uprostred noci?“

„Chodí tam menej ľudí.“ Počula, ako pustil vodu. Postavila sa k otvoreným dverám kúpeľne.

„Duff?“

„Áno.“

„Len to, že mi je to ľúto.“

„Čo?“ zakričal.

Odkašľala si a zvýšila hlas. „Tvoja rodina.“

Počúvala šum vody, ktorý prehlušil jej slová. Dívala sa do pary, v ktorej sa jej strácal.

Kým vyšiel v župane, ktorý našiel v kúpeľni, so šatami prevesenými cez ruku, zobliekla sa a ľahla si na širokú posteľ. Vytiahol si z vrecka nohavíc škatuľku cigariet a chvíľu ju sledoval. Prikývla, ľahol si k nej. Oprela si mu hlavu o rameno a dívala sa na žltý kužeľ svetla. Dno lampy bolo fľakaté od mŕtveho hmyzu.

„Tak to dopadne, keď chceš byť príliš blízko svetla,“ konštatoval. Takže ešte nestratil schopnosť čítať jej myšlienky.

„Ikaros,“ prikývla.

„Macbeth,“ opravil ju a zapálil si.

„Netušila som, že si opäť začal fajčiť.“

„Veru, zvláštne, nikdy som neobľuboval to svinstvo.“ Uškrnul sa a vyfúkol k stropu dokonalý krúžok.

Potichu sa zasmiala. „Tak prečo si vôbec začal?“

„Nikdy som ti to nepovedal?“

„Veľa vecí si mi nepovedal.“

Odkašľal si a podal jej cigaretu. „Chcel som byť ako Macbeth.“

„Ja som myslela, že to on chcel byť ako ty.“

„Vyzeral dokonale. A bol taký... slobodný. Harmonický, šťastný, spokojný vo svojej koži. Ja nikdy.“

„Ty si mal však intelekt.“ Vdýchla a vrátila mu cigaretu. „A schopnosť presvedčiť ľudí o svojej pravde.“

„Ľudia si neradi pripúšťajú chybu. A ja som ich nevedel presvedčiť, aby ma mali radi. On áno.“

„Lacný šarm, Duff. Pozri, ako dopadol, oklamal všetkých.“

„Nie.“ Duff zavrtel hlavou. „Nie, Macbeth nikoho neoklamal. On je čistý a priamy. Nie je svätec, no nemá postranné myšlienky. Dostaneš uňho to, čo vidíš. Možno nikoho nezaujal šírkou alebo originalitou svojich myšlienok, no verila si každému jeho slovu. A právom.“

„Verila? Macbeth je bezcitný vrah.“

„Mýliš sa. Je plný emócií. Preto nezabije ani muchu. Lepšie povedané, práve muchu nie. Útočiacu osu áno, ale bezbrannú muchu? Nikdy, nech ho akokoľvek otravuje.“

„Ako ho môžeš obhajovať, Duff? Sám si stratil...“

„Ja ho neobhajujem. Samozrejme, že je vrah. Len hovorím, že nevie zabiť človeka, ktorý sa nebráni. Urobil to len raz. Aby ma zachránil.“

„Naozaj?“ prekvapila sa. „Prezradíš mi viac?“

„Viac?“ Poriadne si potiahol z cigarety. „No bolo to, keď zabil toho chlapa z Norse Riders na poľnej ceste pri Forrese. Svedka toho, ako som zabil jeho kamaráta len preto, že som si myslel, že je to Sweno.“

„Takže ste na seba nemierili?“

Duff zavrtel hlavou.

„Ale potom nie je o nič lepší od teba,“ poznamenala Caithnessová.

„Je. Ja som zabíjal len kvôli sebe. On kvôli niekomu inému.“

„Lebo to takto funguje u polície, dbáme jeden o druhého.“

„Nie. On mal pocit, že mi to dlhuje.“

Caithnessová sa oprela o lakte. „Dlhuje?“

Duff namieril cigaretou k stropu, prižmúril jedno oko a druhým sa zahľadel ponad jej žeravý koniec. „Keď zomrel dedko a ja som skončil v decáku, ako štrnásťročný som bol už vlastne pristarý. S Macbethom sme boli rovesníci, no on tam žil od piatich rokov. Bývali sme v jednej izbe a hneď sme sa skamarátili. Macbeth vtedy koktal. Najviac sa to prejavovalo, keď zmizol zo svojej izby uprostred sobotňajšej noci a vrátil sa až po hodine. Nechcel mi prezradiť, kde bol. Až keď som mu zo žartu pohrozil, že ho bonznem nášmu obávanému riaditeľovi Lorrealovi, odsekol, že by som si tým veľmi nepomohol.“ Duff si poriadne potiahol z cigarety. „Lebo bol uňho.“

„Chceš povedať, že… riaditeľ…“

„… ho od nepamäti zneužíval. Neveril som vlastným ušiam. Lorreal mu ubližoval tak... ani si nevieš predstaviť, že sa tým môže niekto ukájať. Keď sa mu raz Macbeth vzoprel, Lorreal ho zmlátil takmer na smrť a dva týždne ho držal zamknutého v takzvanej polepšovni v pivnici, v malej väzenskej cele. Od zúrivosti som sa rozplakal. Lebo som vedel, že každé jeho slovo je pravdivé. Macbeth nikdy neklame. A tak som navrhol, aby sme zabili Lorreala, že mu s tým pomôžem. A Macbeth prijal moju ponuku.“

„Vy ste plánovali vraždu?“

„Nie,“ odvetil Duff a podal jej cigaretu. „Neplánovali sme. My sme ho proste zabili.“

„Vy…“

„Išli sme do jeho izby vo štvrtok namiesto tradičnej soboty. Za dverami sme si overili, že chrápe. Až potom sme vošli dnu. Macbeth sa tam už orientoval aj poslepiačky. Ja som strážil dvere, Macbeth prebehol k posteli a zdvihol dýku. No dlho sa nič nedialo, a keď som si privykol na tmu, videl som, že zmeravel ako soľný stĺp. Potom sa schúlil, vrátil sa ku mne a zašepkal, že to n-n-nedokáže. A tak som vzal dýku ja, prešiel som k Lorrealovi a vrazil som mu ju do jeho chrápajúcej papule. Strhol sa a prestal chrápať. Ani nevystreklo veľa krvi. Pokojne sme odišli.“

„Panebože!“ Caithnessová sa schúlila ako batoľa. „Čo sa stalo potom?“

„Vlastne nič. Mali na výber medzi dvoma stovkami podozrivých. Nikto si nevšimol, že Macbeth koktá ešte viac než predtým. A keď po pár týždňoch ušiel z decáku, nikto si to nespojil s vraždou. Deti utekali stále.“

„A neskôr ste sa s Macbethom opäť stretli?“

„Párkrát som naňho narazil pri stanici. Chcel som sa s ním rozprávať, chcel som mu pomôcť, vždy predo mnou ušiel. Chápeš, ako skrachovaný dlžník pred svojím veriteľom. Cesty sa nám preťali až o mnoho rokov neskôr na policajnej akadémii. Bol čistý, už nekoktal, akoby ho vymenili. Stal sa takým, akým som vždy chcel byť ja.“

„Lebo bol čistý, dobrosrdečný, milosrdný muž, ktorý nemal na svedomí vraždu?“

„Macbeth nikdy nepovažoval schopnosť chladnokrvne vraždiť za výsadu. Preňho to bola slabosť. Počas pôsobenia v garde zabíjal, len keď jeho alebo niekoho z jeho mužov napadli.“

„A čo všetky tieto vraždy?“

„Nariadil iným, aby zabíjali.“

„Vraždili ženy a deti. Zrejme je to iný človek, než akého si poznal, Duff.“

„Ľudia sa nemenia.“

„Ty si sa zmenil.“

„Naozaj?“

„Inak by si tu nebol. Nebojoval by si tento boj. Nehovoril by si takto o Macbethovi. Bol si čistý egoista ochotný zvalcovať všetko a všetkých, čo sa ti postavili do cesty. Svojich kolegov aj rodinu. Aj mňa.“

„Pamätám si, že raz som sa chcel naozaj zmeniť. Vtedy, keď som sa chcel stať Macbethom. A keď som pochopil, že to nepôjde, rozhodol som sa, že budem ešte lepší. Dosiahnem to, čo chce on, hoci to má pre mňa nižšiu hodnotu. Ako keď Hekate vzal oko tomu chlapcovi. Vieš, kedy som sa zaľúbil do Meredith?“

Caithnessová zavrtela hlavou.

„Keď sme po prvý raz sedeli všetci štyria, Macbeth, ja, Meredith a jej kamarátka. Sledoval som, ako sa na ňu Macbeth díva.“

„Povedz, že to nie je pravda, Duff!“

„Mrzí ma to, ale je to pravda.“

„Si neskutočne márnomyseľný, Duff.“

„To sa ti práve snažím vysvetliť. A keď teda tvrdíš, že bojujem boj za iných, neviem, či je to pravda, alebo len hodlám pripraviť Macbetha o niečo, o čom viem, že mu na tom záleží.“

„Ale jemu na tom nezáleží, Duff. Mesto, moc, bohatstvo, na všetko kašle, ide mu len o jeho lásku.“

„O Lady.“

„Všetko je o Lady. Ešte si to nepochopil?“

Duff vyfúkol k stropu znetvorený krúžok dymu. „Macbetha poháňa láska, mňa závisť a nenávisť. Keď on prejavil milosť, ja som zabil. A zajtra zaútočím na svojho kedysi najlepšieho priateľa, udriem naňho od chrbta. A milosť a láska opäť prehrajú.“

„Hovorí z teba len cynizmus a pohŕdanie sebou samým, Duff.“

„Hm.“ Zahasil cigaretu v popolníku na nočnom stolíku. „Zabudla si na sebaľútosť.“

„Presne. Ešte sebaľútosť.“

„Celý život som bol arogantný egoista. Nechápem, ako si ma mohla milovať.“

„Niektoré ženy majú slabosť pre mužov, ktorí ich môžu spasiť, iné pre takých, ktorých môžu spasiť ony.“

„Amen,“ vydýchol Duff a vstal. „Nechápete, že my muži sa nemeníme? Ani keď objavíme lásku, ani keď pochopíme, že zomrieme. Nikdy.“

„Niekto falošnou aroganciou zakrýva nedostatok sebavedomia, no tvoja arogancia je skutočná, Duff. Môže za ňu tvoje presvedčenie o vlastnej dokonalosti.“

Duff sa usmial a obliekol si mokré nohavice. „Teraz sa pokús spať, zajtra musíme byť fit.“

Keď odišiel, Caithnessová vstala, odtiahla záclony a zadívala sa na ulicu. Pneumatiky rozstrekovali vodu z kaluží. Reklamné tabule na Joeyho hamburgery, čistiareň Peking a bingo Tandrella. Cigareta, ktorú si ktosi zapálil v uličke.

O niekoľko hodín svitá.

Už nezaspí.

37. kapitola

Sobotné ráno prinieslo viac dažďa. Na titulných stránkach novín sa písalo o Tourtellovom priznaní a o výbuchu na streche Obelisku. V úvodníku sa komentátor vyjadroval k Macbethovmu interview. Vraj si treba všimnúť, že kategoricky neodmietol možnosť kandidatúry za starostu. Tourtell to nekomentoval, keďže trávil dni pri posteli matky svojho syna v nemocnici Sant Jordi. V priebehu dopoludnia dážď poľavil.

„Prišiel si zavčasu,“ konštatovala Sheila a utrela si ruky do zástery, ustarostene hľadiac na svojho manžela.

„Nemal som do čoho pichnúť, aj tak som bol v práci sám,“ odvetil Lennox a položil koženú tašku ku komode, vybral zo skrine vešiak a zavesil si kabát. Pred dvoma rokmi prijalo vedenie mesta päťdňový pracovný týždeň pre zamestnancov verejnej správy, no v policajnej centrále vládlo nepísané pravidlo, že ak chce človek kariérne rásť, musí sa v práci ukazovať aj v sobotu.

Lennox zľahka pobozkal ženu na líce, zacítil jej nezvyčajnú vôňu a hlavou mu preblesla celkom nová myšlienka: Čo ak by ju načapal v posteli s iným chlapom? Rýchlo ju zahnal. Jednak Sheila nebola ten typ a okrem toho nebola nato dostatočne atraktívna. Veď nie náhodou skončila s nízkym albínom. A tretí a najdôležitejší dôvod, prečo ju zavrhol, bol jednoduchý: neprežil by to.

„Stalo sa niečo?“ spýtala sa a kráčala za ním do obývačky.

„Nie,“ odvetil. „Som len unavený. Kde sú deti?“

„V záhrade. Konečne neprší.“

Postavil sa k veľkému oknu. Díval sa na deti, ako sa so smiechom a krikom hrajú hru, pravidlám ktorej nerozumel. Zdalo sa, že ich úlohou je utekať. To sa im v živote ešte zíde. Zdvihol zrak k oblohe. Jasno. Krátka prestávka, kým sa znovu vráti ten hnusný lejak. Klesol do kresla. Ako dlho bude ešte vládať?

„Večera nebude skôr než o hodinu,“ oznámila mu.

„To je v poriadku, drahá.“ Pozrel sa na ňu. Mal ju naozaj rád, no bol do nej niekedy zaľúbený? Nepamätal si. Možno to nie je ani dôležité. Ona sa nikdy nevyjadrila, no cítil, že ani ona nebola zaľúbená doňho. Vo všeobecnosti málo hovorila. Sheila. Možno preto podľahla jeho prehováraniu, napokon povedala áno a stala sa jeho priateľkou a neskôr manželkou. Našla si človeka, ktorý rozprával za nich oboch.

„Určite sa nič nestalo?“

„Jasné, že nie, poklad. Výborne to vonia. Čo to je?“

„Eh, treska,“ nechápavo zvraštila čelo.

Chcel spresniť, že myslel voňavku a nie večeru, ktorú ešte ani nezačala pripravovať. Odišla do kuchyne a on sa obrátil do záhrady. Najstaršia dcéra si ho všimla, rozžiarila sa a čosi zakričala sestrám. Zamával im. Ako môžu mať dvaja takí nepekní ľudia také pekné deti? A vtedy opäť tá myšlienka: ak sú vôbec jeho.

Nevera a zrada.

Syn naňho čosi zakričal, nepočul ho, no keď si všimol, že získal otcovu pozornosť, urobil v tráve mlynské koleso. Lennox mu zatlieskal s rukami nad hlavou, a vtedy sa k nemu pridali aj súrodenci. Urobiť dojem na otca, urobiť dojem na človeka, ktorého ešte vždy obdivujú a na ktorého sa podľa nich ešte vždy oplatí podobať. Krik, smiech a detská radosť. Spomenul si na ticho vo Fife, slnečné svetlo, závesy trepotajúce sa v rozstrieľanom okne, mierny vánok, čo vydával tichý, smutný tón v jednej z dier v stene. Všetky tie neznesiteľné myšlienky. Človek môže stratiť svojho blízkeho toľkými rôznymi spôsobmi! Čo ak sa jedného dňa dozvedia, pochopia, aký človek bol v skutočnosti ich manžel a otec – aj vtedy vietor zaspieva tú istú smutnú melódiu? Zatvoril oči. Na chvíľu si odpočinie. Konečne neprší. Uvedomil si, že niekto pri ňom stojí. Dýcha naňho. Otvoril oči. Sheila.

„Nepočul si, že na teba kričím?“ spýtala sa.

„Čo?“

„Volá ti inšpektor Seyton.“

Lennox vyšiel do chodby, vzal slúchadlo.

„Haló.“

„Takto skoro si doma, Lennox? Dnes večer potrebujem pomôcť.“

„Necítim sa zdravo, skús osloviť niekoho iného.“

„Policajný prezident navrhol teba.“

Lennox prehltol. Mal plné ústa olova. „S čím?“

„Pôjdeme do nemocnice. O hodinu po teba prídem.“

Spojenie sa prerušilo.

Lennox položil. Olovo.

„Čo chcel?“ zakričala z kuchyne Sheila.

Bledý kov, ktorý sa ľahko tvarom prispôsobuje okoliu, otravuje a zabíja, ťažký materiál bez vlastnej vôle, taviaci sa už pri tristotridsiatich stupňoch.

„Nič, poklad. Nič.“

Macbetha prebral sen o smrti. Niekto klopal na dvere.

Čosi na tom klopaní mu prezradilo, že klope už dlho.

„Pane!“ Jack.

„Áno,“ zašomral Macbeth a poobzeral sa okolo seba. Miestnosť zaplavilo denné svetlo. Koľko je hodín? Sníval. Snívalo sa mu, že stojí nad posteľou s dýkou v ruke. No vždy, keď zažmurkal, tvár na vankúši pod ním sa zmenila.

„Volá inšpektorka Caithnessová, pane. Vraj to ponáhľa.“

„Prepoj ju,“ vydýchol Macbeth a prevrátil sa k nočnému stolíku. Civel na tmavočervený koberec. Na vyšívané kvety.

Telefón zazvonil, Macbeth vzal slúchadlo, no ďalej upieral zrak na koberec. „Caithnessová?“

„Prepáčte, že volám v sobotu, no našli sme mŕtve telo a musím vás požiadať, aby ste prišli na obhliadku.“ Znela zadýchane.

„Prečo?“

„Zrejme je to Fleance, Banquov syn. Mŕtvola je škaredo znetvorená, a keďže nemá v meste blízkych príbuzných, nenájdeme nikoho, kto by ho poznal lepšie.“

„Aha.“ Macbethovi sa stiahlo hrdlo.

„Prepáčte?“

„Asi máš pravdu,“ Macbeth sa pevnejšie zakutral pod perinu. „Keď človek strávi dlhý čas v morskej vode…“

„Veď práve.“

„Práve čo?“

„Nenašli sme ho v mori, ale v uličke medzi Štrnástou a Pätnástou ulicou.“

„Čo?“

„Preto si chceme byť stopercentne istí, že je to Fleance, kým podnikneme ďalšie kroky.“

„Štrnásta a Pätnásta?“

„Choďte na roh Štrnástej a Doheney, počkám vás pred Joeyho hamburgermi.“

„Rozumiem, Caithnessová, som tam o dvadsať minút.“

„Ďakujem, pane.“

Macbeth položil. Ľalie. Kvety v koberci sú ľalie. Ľalia. Tak sa volalo dieťa Lady. Prečo si to už predtým nespojil? Smrť. Lebo ju nevidel, neochutnal, nezjedol a nesníval toľko o nej. Zatvoril oči. Predstavil si meniace sa tváre zo sna. Tvár riaditeľa detského domova Lorreala, ktorý nič netušiac chrápal s otvorenými ústami, sa náhle zmenila na policajného prezidenta Duncana s otvoreným jedným okom, ktoré všetko pochopilo. Potom na Banquov meravý, zlomený pohľad. Bez tela, len hlava na vankúši. Potom šokovaný výraz chlapca bez mena, ako civie na svojho mŕtveho kamaráta a na Macbetha, ktorý sa k nemu blíži. Uprel zrak do stropu. A spomenul si na všetky tie chvíle, keď sa zobudil z nočnej mory a s úľavou si vydýchol. S úľavou, lebo v skutočnosti sa netopí v pohyblivých pieskoch ani ho nežerú psy. No občas sa stalo, že si myslel, že sa už zobudil z nočnej mory, no sníval ďalej, ďalej sa topil a musel preraziť niekoľko vrstiev, kým sa dostal do bdelého stavu. Zatvoril oči. Opäť ich otvoril. Potom sa postavil.

Kyprá žena s farbenými vlasmi na recepcii nemocnice Sant Jordi zdvihla zrak od legitimácie, ktorú jej Lennox predložil.

„Máme prísny zákaz púšťať návštevy…“ Opäť sa pozrela na legitimáciu. „Inšpektor.“

„Ide o policajné vyšetrovanie,“ vysvetlil jej. „Najvyššia priorita. Ihneď treba informovať starostu.“

„Ak necháte odkaz, môžem…“

„Je to dôverné a urgentné.“

Vzdychla si.

„Miestnosť dvestoštyri, druhé poschodie.“

Starosta Tourtell a jeho chlapec sedeli na stoličkách pri posteli v priestrannej izbe. Starší objímal mladšieho okolo ramien, a keď Lennox zakašľal, obaja zdvihli zrak. V posteli ležala bledá žena v strednom veku a Lennox ihneď objavil podobnosť s chlapcom.

„Dobrý večer, pán starosta. Možno si ma nepamätáte, no stretli sme sa na večeri v kasíne Inverness.“

„Inšpektor Lennox, však? Úsek boja proti korupcii.“

„Obdivuhodná pamäť. Ospravedlňujem sa, že som sem takto vtrhol.“

„Ako vám pomôžem, pán Lennox?“

„Máme dôveryhodnú informáciu o pripravovanom atentáte na vašu osobu.“

Chlapec zmeravel, Tourtell nepohol ani brvou. „Rozviňte to, pán inšpektor.“

„Zatiaľ nevieme viac, no pristupujeme k tomu s plnou vážnosťou. Prišiel som vás odviezť na bezpečnejšie miesto.“

Tourtell zdvihol obočie. „Aké je bezpečnejšie miesto než nemocnica?“

„V dnešných novinách spomínali, že ste tu, pán starosta. A každý sem má prístup. Odprevadím vás k autu a do bezpečia vašich štyroch stien. Verím, že ten čas sa nám podarí využiť na získanie bližších informácií. Môžem vás teraz poprosiť?“

„Hneď teraz? Ako vidíte…“

„Vidím a naozaj mi je to ľúto. No je vašou aj mojou povinnosťou chrániť starostu.“

„Veď sa teda postavte k dverám a strážte ma, pán Lennox, a…“

„Tak neznie pokyn, ktorý som dostal.“

„Teraz áno, pán Lennox.“

„Choď.“ Takmer nečujný šepot ženy v posteli. „Choď a zober so sebou aj Kasiho.“

Tourtell položil dlaň na jej ruku. „Ale Edith, ty…“

„Som unavená, drahý, aj tak chcem byť chvíľu sama. Kasi je pri tebe v bezpečí, počúvaj toho pána.“

„Si si…“

„Áno, som si istá.“

Žena zatvorila oči. Muž ju pohladil po ruke a pozrel na Lennoxa. „Dobre, tak poďme.“

Vyšli von. Chlapec kráčal pár krokov pred nimi.

„Vie to?“ spýtal sa potichu Lennox.

„Že zomrie? Áno.“

„A ako to berie?“

„Raz lepšie, potom horšie. Už si trochu zvykol.“ Zišli po schodoch k obchodíku pri východe. „Aspoň mne tvrdí, že to zvládne. Kým bude mať aspoň jedného z nás. Len si kúpim cigarety, počkáte ma?“

„Tam stojí,“ kývol pred seba Macbeth.

Jack vybehol kolesami na chodník oproti hotelu Grand medzi čistiareň a predajňu hamburgerov. Obaja vystúpili, Macbeth pohľadom skontroloval osirelú ulicu.

„Ďakujem, že ste prišli tak rýchlo,“ oslovila ho Caithnessová.

„To je samozrejmé,“ odvetil Macbeth. Voňala silným parfumom, na aký u nej nebol zvyknutý.

„Veď nás,“ požiadal ju.

Macbeth a Jack ju nasledovali ulicou, kde sa práve začínal sobotný večer. Spod neónu s blikajúcim profilom nahého ženského tela sledoval Caithnessovú vyhadzovač v smokingu. Potom zahodil ohorok na asfalt a zúrivo ho rozšliapal.

„Myslela som si, že prídete aj so Seytonom,“ začala Caithnessová.

„Musel ísť večer do nemocnice. Je to tu?“

Caithnessová zastala pri vstupe do úzkej uličky, prelepenej oranžovou páskou oddelenia vrážd. Macbeth nazrel dnu. Smetiaky po oboch stranách sa takmer dotýkali. A tma bola príliš hustá.

„Prišla som prvá, zvyšok tímu čoskoro dorazí. Tak to cez víkend chodí, rozpŕchli sa kade-tade.“

Caithnessová podvihla pásku, Macbeth vkĺzol do úzkej uličky. „Mohli by ste telo ísť skontrolovať aj sám, pane. Len som ho zakryla plachtou, ničoho iného sa nedotýkajte, nech tam máme čo najmenej stôp. Váš šofér nech počká tu, ja sa vrátim k Joeymu. Mám tam vyzdvihnúť súdneho lekára. Každú chvíľu dorazí.“

Macbeth sa na ňu pozrel. Z tváre jej nevyčítal nič. Ale aj tak. Myslela si, že príde aj Seyton. Ťažký parfum. Mohol maskovať iné pachy.

„Dobre,“ prikývol a vykročil do uličky.

Neprešiel ani desať metrov a všetky zvuky z hlavnej cesty stíchli. Počul len bzučanie ventilátorov, kašeľ z otvoreného okna a rádio. Todd Rundgren spieval Hey, It’s Me. Zakrádal sa pomedzi smetiaky, netušil, prečo to robí. Asi choroba z povolania.

Mŕtvola ležala v strede uličky, spolovice ju osvetľoval kužeľ svetla. Na konci uličky rozoznával Pätnástu ulicu, no príliš ďaleko na to, aby si overil, či je aj tam policajná páska.

Spod bielej plachty trčal pár topánok. Hneď ich spoznal.

Podišiel k plachte. Zhlboka sa nadýchol. Vzduch voňal sladko po čistiacich chemikáliách, ktoré rozháňal hučiaci ventilátor nad dverami za ním. Chytil plachtu v strede a jedným ťahom ju strhol.

„Ahoj, Macbeth.“

Macbeth civel do ústia brokovnice, ktorou naňho mieril muž ležiaci pred ním v tme. V tvári mu žiarila jazva. Macbeth vydýchol vzduch z hĺbky pľúc.

„Ahoj, Duff.“

Duff nespúšťal zrak z Macbethových rúk. „Macbeth, si zatknutý. Ak pohneš čo len prstom, zastrelím ťa. Vyber si.“

Macbeth sa pozrel k Pätnástej ulici. „Som policajný prezident, Duff. Nemôžeš ma zatknúť.“

„Sú aj iné autority.“

„Starosta?“ Macbeth sa zasmial. „Nespoliehal by som sa, že si ešte dlho požije.“

„Nehovorím o tomto meste.“ Duff sa postavil, po celý čas mieril na Macbetha. „Si zatknutý za spoluúčasť na vražde v okrsku Fife. Budeš prevezený do Fife a postavený pred tamojší súd. Už sme s nimi hovorili. Obžalujú ťa z vraždy Banqua, ktorá sa udiala vo Fife. Daj si ruky nad hlavu a obráť sa k stene.“

Macbeth poslúchol. „Dobre vieš, že na mňa nič nemáte.“

„Svedectvo inšpektorky Caithnessovej o výpovedi policajta Angusa, ťa týždeň udrží vo väzbe vo Fife. A ten týždeň nám poskytne dosť času, aby si bol obžalovaný aj tu. Pri vražde Duncana máme aj technické dôkazy.“ Duff vytiahol putá. „Otoč sa, ruky za chrbát... veď to poznáš.“

„Naozaj ma nezastrelíš, Duff? Veď haló, ty si chlap, ktorý žije kvôli pomste.“

Duff sa priblížil k Macbethovi, až keď sa mu ten obrátil chrbtom a spojil si ruky nad hlavou.

„Chápem, že ťažko prežívaš, že chlapec, ktorého si zastrelil, nebol Sweno. Ale nepomstíš sa ani teraz, Duff? Keď si si úplne istý, že máš pred sebou správneho muža? Alebo znamená pre teba mama viac než Meredith a deti?“

„Drž hubu.“

„Celé roky som držal hubu, Duff. Držal som hubu, že tá policajtka, ktorú Sweno zabil v Stoke, bola tvoja matka. Kedy sa to odohralo? Musel si byť ešte dieťa.“

„Bol som.“ Duff zacvakol putá okolo Macbethových zápästí.

„A prečo si si vybral priezvisko podľa dievčenského mena matky a nie priezvisko rodičov?“

Duff ho otočil, takže teraz stáli oproti sebe. Tváre sa im takmer dotýkali.

„Nemusíš odpovedať,“ pokračoval Macbeth. „Urobil si to, aby ťa nikto v policajnom zbore ani medzi Norse Riders nespojil s masakrom v Stoke. Aby nikto nepochopil, že si sa nestal policajtom s cieľom slúžiť mestu a kvôli všetkým tým hlúpostiam, na ktoré sme prisahali. Išlo ti len o poľovačku na Swena a o vlastnú pomstu. Hnala ťa nenávisť, Duff. V detskom domove, kde si zabil Lorreala, to bolo ľahké, však? Akurát si si predstavil Swena. Lorreal bol predsa ďalší muž, ktorý zničil detstvo dieťaťu.“

„Možno.“ Stál tak blízko, že videl svoj odraz v Macbethových očiach.

„Tak čo sa stalo, Duff? Prečo ma teraz nezabiješ? Ja som ti predsa vzal rodinu, teraz máš možnosť.“

„Budeš sa zodpovedať za svoje činy.“

„A čo som urobil?“

Duff krátko pozrel na Pätnástu ulicu, kde ich čakalo auto s Malcolmom a Fleanceom. Caithnessová už bola na ceste. „Zabil si nevinných ľudí.“

„Duff, zabíjať nevinných ľudí je naša prekliata povinnosť. Ak to slúži vyššiemu cieľu, musíme potlačiť našu sentimentálnu a ústupčivú povahu. Chlapca na tej poľnej ceste som nepodrezal kvôli tebe, nebola to vďaka za to, že si za mňa zavraždil Lorreala. Urobil som zo seba vraha, aby nikto nesťahoval policajný zbor do blata, urobil som to pre mesto, proti anarchii.“

„Poďme!“

Duff chytil Macbetha za rameno, ale ten sa mu vytrhol.

„Túžba po moci premohla u teba túžbu po pomste, Duff? Naozaj si myslíš, že ti dajú Orgkrim, ak zatkneš policajného prezidenta?“

Duff mu priložil hlaveň pod bradu.

„Určite by som im mohol povedať, že si kládol odpor.“

„Zložitá voľba?“ zašepkal Macbeth.

„Nie,“ odvetil Duff a zložil hlaveň. „Toto mesto nepotrebuje viac mŕtvol.“

„Takže si ich nemiloval? Meredith ani deti? Ach nie, celkom som zabudol, veď ty nevieš milovať…“

Duff udrel. Hlaveň zasiahla Macbetha do zubov. „Nezabúdaj, že som nikdy nemal tvoj problém zabiť bezbranného muža, ktorý mi stojí tvárou v tvár, Macbeth.“

Macbeth sa zasmial a vypľul krv. Čosi, čo mohol byť zub, sa zablyslo v tme. „Tak to dokáž! Zastreľ jediného priateľa, ktorého si kedy mal! Tak poď! Urob to pre Meredith!“

„Neber jej meno do úst.“

„Meredith! Meredith!“

Duff cítil, ako mu krv zurčí v ušiach, boľavé srdce sa mu rozbúšilo. Nesmie… Macbethovo čelo s praskaním zasiahlo Duffov nos. No stáli príliš blízko a Macbeth nenabral dostatočnú rýchlosť a silu. Duff ustúpil o dva kroky a zdvihol zbraň.

V tej chvíli sa za Macbethom otvorili dvere.

Silueta vo dverách, ruka v sivom plášti schmatla Macbethove putá a potiahla. Macbeth sa vzniesol a zmizol v tme.

Duff stlačil spúšť.

Ozvena výstrelu mu udrela do bubienkov a zatriasla stenami uličky.

Ohlušený vstúpil do tmy.

Vo vzduchu čosi vírilo, nadýchol sa, vypľul to. V šere sa mu zdalo, že na zábradlí pred ním stoja ľudia. Cítil prenikavý smrad perchlóretylénu. Voľnou rukou nahmatal vypínač na stene pri dverách. Zábradlie tvorili stojany, na ktorých viseli kabáty a plášte v priesvitných obaloch označených menom a dátumom. Všimol si prederavený obal hnedého kožucha a pochopil, že pľuje zvieracie chlpy. Načúval, no zachytil len hukot zeleného čistiaceho stroja Garrett za stenou. Potom zvonenie zvončeka nad dverami obchodu. Vrhol sa medzi šaty, prebíjal sa pomedzi stojany, prešiel cez dvere za pult, odkiaľ naňho vydesene hľadel čínsky manželský pár. Prebehol popri nich na ulicu. Sliedil na všetky strany. Začínal sa sobotňajší večerný ruch. Nejaký chlap doňho strčil, na okamih stratil rovnováhu. Duff zanadával, muž sa ospravedlnil a pokračoval ďalej po chodníku.

Za chrbtom začul smiech. Zvrtol sa a videl otrhaného žobráka s deravým chrupom v otvorenej papuli.

„Okradli vás, pane?“

„Áno,“ prikývol a spustil zbraň. „Okradli ma.“

38. kapitola

Lennox stál s Kasim pred bránou nemocnice. Díval sa na obchod, kde Tourtell čakal v rade, aby si kúpil cigarety. Potom prešiel pohľadom k parkovisku. V kabíne starostovej limuzíny sa svietilo. Asi sto metrov od neho. Približne rovnako ďaleko bolo aj na strechu parkovacieho domu vľavo. Striaslo ho. Zriedkavý severovýchodný vietor prinášal jasné počasie, ale aj chlad. Ak ešte trochu zafúka, zmiznú aj posledné mračná. V mesačnom svite by Olafson poľahky zastrelil Tourtella, no podľa plánu mal počkať, kým vyjde do svetla lámp na parkovisku.

Opäť sa pozrel na hodinky. Chlad sa mu zahrýzal do kostí, zakašľal. Pľúca. Neznáša slnko, neznáša ani zimu. Čo vlastne Boh zamýšľal, keď privádzal na svet ľudí ako on? Je len opustený, trápiaci sa mozog bez ochrany, mäkkýš bez panciera.

„Ďakujem, že nám pomáhate.“

„Prosím?“ Lennox sa pozrel na chlapca.

„Ďakujem, že zachránite môjho otca.“

Lennox naňho hľadel. Mal takú istú riflovú bundu ako jeho vlastný syn. A neubránil sa ani ďalšej myšlienke. Stojí pred ním chlapec, syn nie starší od jeho dieťaťa, ktorý práve prichádza o matku. A aj o otca. Je to v pohode, kým má aspoň jedného z nás.

„Môžeme ísť,“ pridal sa k nim Tourtell, ktorý si už stihol zapáliť čerstvo kúpenú cigaretu.

„Poďme,“ prikývol Lennox. Prešli cez cestu do parkovacieho domu. Kráčal po Tourtellovej ľavici, Kasi niekoľko krokov pred nimi. Lennoxovi teraz postačí zastať, keď vstúpia do svetla prvej lampy, aby ustúpil z dráhy strely, zvyšok je už na Olafsonovi.

Cítil zvláštnu meravosť na jazyku, v prstoch rúk aj nôh.

„Idú,“ konštatoval Seyton a odložil ďalekohľad.

„Vidím ich,“ zašušlal Olafson. Opieral sa kolenom o betón strechy na parkovacom dome. Jedno oko prižmúril, druhým sa pozorne díval do ďalekohľadu zbrane opretej o múrik pred nimi. Seyton kontroloval pohľadom strechu, aby sa ubezpečil, že ich ešte vždy nikto neodhalil. Tu hore parkovalo len ich auto, v sobotu večer ľudia nechodia za chorými. Z ulíc k nim doliehala hudba, až sem cítil pach voňaviek a testosterónu.

Pod nimi kráčal chlapec pred Tourtellom a Lennoxom mimo dráhy strely. Fajn. Počul, ako Olafson zhlboka dýcha. Obaja muži vošli do svetla lampy.

Seyton cítil, ako mu radostne poskočilo srdce.

Teraz.

No výstrel neprichádzal.

Muži pod nimi vyšli spod lampy, opäť sa zmenili na rozmazané postavy v tme.

„Čo sa stalo?“ nechápal Seyton.

„Lennox mi bránil v streľbe,“ odvetil Olafson. „Zrejme sa uhne pod ďalšou lampou.“

Seyton opäť siahol po ďalekohľade.

* * *

„Tušíte, kto po mne môže ísť, pán Lennox?“

„Áno,“ prikývol Lennox. K limuzíne im zostávajú ešte dve lampy.

„Kto teda?“ Tourtell sa naňho prekvapene pozrel a spomalil. Lennox ihneď spomalil tiež.

„Pán Tourtell, neobzerajte sa k parkovaciemu domu za nami. Na jeho streche leží mimoriadne šikovný snajper. Práve nás sleduje ďalekohľadom. Lepšie povedané, sleduje mňa. Takže udržujte si na chlp moje tempo, inak schytáte guľku do hlavy.“

Z Tourtellovho pohľadu pochopil, že mu verí.

„Chlapec…“

„Jemu nič nehrozí. Kráčajte ďalej. Tvárte sa, že sa nič nedeje.“

Lennox videl, ako Tourtell otvoril ústa, akoby inak jeho veľké telo nevedelo prijať dostatok kyslíka pri zvýšenej srdcovej frekvencii. Potom starosta krátko prikývol a pridal do kroku.

„Aká je vaša úloha, pán Lennox?“

„Som zloduch,“ odvetil Lennox a sledoval, ako šofér, ktorý ich musel vidieť, už vystupuje z auta a otvára zadné dvere. „Má nepriestrelné sklá?“

„Som starosta, nie prezident. Prečo mi pomáhate, keď ste zloduch?“

„Lebo niekto musí zachrániť toto mesto pred Macbethom. Ja to nebudem, musíte to urobiť vy, pán Tourtell.“

„Čo to Lennox stvára?“ zúril Seyton a prudko si odtrhol ďalekohľad od očí, akoby si chcel overiť, že to, čo vidí cez jeho sklá, naozaj zodpovedá realite na parkovisku.

„On úmyselne kryje Tourtella?“

„Neviem, šéfe, no začína horieť, o chvíľu sú pri aute.“

„Tvoje guľky prederavia Lennoxa?“

„Šéfe?“

„Prenikli by cez Lennoxa a zabili Tourtella?“

„Používam celoplášťové strely, šéfe.“

„Áno, alebo nie?!“

„Áno!“

„Tak zastreľ zradcu.“

„Ale…“

„Psst!“ prerušil ho Seyton.

„Prosím?“ Na čelo mladého policajta vyrazili kropaje potu.

„Nehovor a nerozmýšľaj, Olafson. Ber to ako príkaz.“

Šofér obišiel auto a s úsmevom im pridržal dvere. Úsmev mu zmizol, len čo zbadal Tourtellov pohľad. Chlapec sa stratil v zadných dverách na ľavej strane.

„Zalezte a kryte sa,“ zasyčal Lennox. „Pán vodič, dostaňte ich odtiaľto preč. Ihneď!“

„Pane, čo…?“

„Poslúchni ho,“ pridal sa Tourtell. „Máme…“

Lennox zacítil náraz do chrbta skôr, než začul zvuk podobný švihnutiu bičom. Nohy sa mu podlomili, klesol a inštinktívne sa zachytil o Tourtella, ktorého strhol na zem. Všetko vnímal. Asfalt sa blížil. Netušil, kedy dopadli, ale zavoňal každý najmenší detail: prach, benzín, gumu, moč. Nevedel sa pohnúť ani vydať zvuk, no počul všetko. Tourtellovo dychčanie, keď ležal pod ním na asfalte. Vodičovo vydesené:

„Pane, pane?“

A Tourtellovo: „Bež, Kasi, bež!“

Takmer to stihli, ešte meter a krylo by ich auto. Pokúšal sa niečo povedať, vysloviť meno toho zvieraťa, no nedostal zo seba nič. Márne sa pokúšal pohnúť rukou. Bol mŕtvy. Čoskoro sa vznesie a bude sa dívať na vlastné telo. Chýbal mu meter. Zachytil zvuk utekajúceho, šofér sa k nim naklonil a pokúšal sa ho stiahnuť z Tourtella. „Dostanem vás do auta, pane!“ Ďalšie švihnutie bičom a Lennoxovi zaclonila zrak nejaká vlhká hmota. Žmurkal, aspoň viečkami teda hýbe. Šofér ležal vedľa neho a civel do prázdna. Nemal čelo.

„Korytnačka,“ zašepkal Lennox.

„Čo?“ dychčal pod ním Tourtell.

„Lezte. Som váš pancier.“

„Šofér dole,“ konštatoval Olafson a vkladal si do komory nový náboj.

„Ponáhľaj sa, Tourtell sa pokúša zaliezť za auto,“ pobádal ho Seyton. „A chlapec nám uteká.“

Olafson nabil. Priložil si pažbu k ramenu a opäť prižmúril oko.

„Mám na muške chlapca.“

„Seriem na chlapca!“ vybuchol Seyton. „Zastreľ Tourtella!“

Seyton videl, ako sa Olafsonova hlaveň hýbe všetkými smermi, ako žmúri, videl kvapku potu pod viečkom.

„Nevidím ho, šéfe.“

„Neskoro!“ Seyton buchol dlaňou po múriku.

„Sú za autom. Musíme zísť dole a dokončiť prácu tam.“

Lennox počul, ako Tourtell zavzdychal, keď spod neho vyliezol. Prevrátil sa na mokrý asfalt. Ležal na bruchu, bezmocný, nohy mu ešte trčali spoza auta, kým ho Tourtell nechytil pod pazuchy a nestiahol do bezpečia.

Pneumatiky zapískali na asfalte. Blížili sa k nim. Lennox sa díval popod auto, no videl len šoférovu mŕtvolu. Tourtell sa oprel chrbtom o vozidlo. Lennox sa pokúsil otvoriť ústa, aby ho vyzval, nech sadne do auta a vypadne, nech sa zachráni. No márne, opäť ten istý príbeh, ktorý zažíval celý život: Nebol schopný urobiť to, čo si želal jeho mozog a srdce.

Auto zastalo, dvere sa otvorili.

Ozvali sa kroky na mokrom asfalte.

Lennox sa pokúsil otočiť hlavu, nemal silu. Kútikom oka videl hlaveň pištole, ktorá visela niekomu pri stehne. Skončili. Zvláštne, že cítil úľavu. Stehná urobili krok. Na krku zacítil ruku. Zabijú ho nehlučne, udusia ho. Lennox si všimol topánky. Už nejaký čas nie sú v móde. Špicaté winklepickersy.

„Tento je mŕtvy,“ ozval sa známy hlas spoza auta.

„Tourtell je bez zranení,“ reagoval muž, ktorý ho držal. „Lennox sa nehýbe, no má pulz. Odkiaľ strieľali?“

„Zo strechy parkovacieho domu,“ vzlykal Tourtell. „Lennox ma zachránil.“

Zachránil?

„Prejdi na túto stranu, Malcolm!“

Ruka sa mu odtiahla od krku. V zornom poli sa zjavila tvár.

Duff sa mu uprene díval do očí.

„Je pri vedomí?“ Ženský hlas. Caithnessová.

„Ochrnutý alebo v šoku,“ odvetil Duff. „Oči sa mu hýbu, no telo nie a nič nehovorí. Musíme ho dostať do nemocnice.“

„Auto,“ ozval sa hlas. Mladík. „Vychádza z parkovacieho domu.“

„Povedal by som, že patrí garde,“ zamračil sa Duff, vstal a priložil si k plecu zbraň.

Niekoľko sekúnd vládlo ticho. Motor auta sa vzďaľoval.

„Nechajme ich utiecť,“ rozhodol Malcolm.

„Kasi.“ Tourtellov hlas.

„Áno?“

„Musíte nájsť môjho syna.“

* * *

Kasi bežal. Srdce mu búšilo v hrdle. Nohy mu dupali po mokrom asfalte čoraz rýchlejšie, až bežali tak rýchlo ako rytmus piesne, ktorú si prehrával v hlave, keď sa bál. Help! Práve nastupoval do auta, keď začul výstrel a videl, ako trhlo látkou plášťa bledého policajta. Spadol na otca a otec naňho zakričal, aby bežal preč.

Automaticky zamieril k rieke do štvrte, kde vyrastal. Hrávali sa tam vo vyhorenom dome, volali ho potkania nora.

Murovaná stavba bola biela s čiernymi plochami sadzí pri dverách a oknách – vyzerala ako spustnutá, silno našminkovaná štetka. Tu pri rieke stáli domy nahusto, akoby hľadali jeden u druhého oporu. Okrem tohto jedného, ktorý stál obďaleč. Ostatné domy akoby sa ho stránili. Tráva okolo jeho modrých stien sa ťahala do výšky. Kasi ňou prebehol, vyletel po schodoch, cez zárubňu bez dverí do niekdajšej kuchyne, ktorá sa teraz zmenila na prázdnu škrupinu páchnucu močom, kde boli po stenách načarbané mená a vulgarizmy. Po úzkych schodoch pokračoval do spální. V jednej z nich našiel prehnitý matrac. Už na ňom kedysi ležal, dostal tu svoj prvý bozk medzi prázdnymi fľaškami od pálenky a stuhnutými zdochlinami potkanov roztrúsenými na dlážke. Jedno popoludnie, keď mal desať či jedenásť rokov, tu s dvoma kamarátmi kašľal pri svojej prvej cigarete pri západe slnka a sledoval, ako sa potkany zakrádajú po popraskanej, špinavej hline vyschnutého koryta rieky. Možno sem prichádzali zomrieť.

Mal by sa vrátiť? Nie, otec mu prikázal utiecť. A ten druhý chlap, Lennox, bol policajt. Ak vedeli o pripravovanom atentáte na starostu, určite je ich tam viac.

Musí sa ukryť, kým sa to neskončí, potom sa vráti domov.

Kasi otvoril veľký šatník v rohu. Bol prázdny, vybrakovaný. Vliezol dnu a zatvoril za sebou dvere. Oprel sa hlavou o stenu. Potichu si nôtil. Help! Spomínal na klip, kde členovia Beatles pobehujú ako šialení v smiešnom filme, vo svete, kde sa nič zlé nedeje. A tu ho nikto nenájde. Ak nevedia, kde je. Okrem toho on predsa nie je starosta, len chlapec, ktorý v živote neurobil nič horšie, než že potajme vyfajčil pár cigariet, podelil sa o fľašu zriedenej whisky a bozkával pár dievčat, ktoré mali frajerov.

Srdce sa mu pomaly upokojovalo.

Načúval. Nič. No ešte musí chvíľu počkať. Už opäť mohol dýchať nosom. Netušil, ako dlho tu už visia tie šaty, aj tak cítil ich pach. Pach, prízraky cudzieho života. Len bohovia vedia, kam sa podeli. Mama mu hovorila, že to bol nešťastný domov, plný alkoholu, bitky a ešte horších vecí. Že má byť vďačný za otca, ktorý ho má rád a nikdy ho neudrel. Kasi bol vďačný. Že má za otca starostu, to nikto nevedel, nikomu to nehovoril, ani tým, ktorí mu nadávali do pankhartov, ani iným pankhartom, ktorí nikdy nevideli svojho otca a netušili, kto to je. Bolo mu ich ľúto. Povedal otcovi, že im raz pomôže. Im a všetkým, ktorí mali po zatvorení Estexu problémy. A otec ho s úsmevom nepotľapkal po hlave, ako by to urobili iní otcovia. Vypočul si ho a prisľúbil, že ak Kasi naozaj bude chcieť v budúcnosti niečo urobiť, pomôže mu. A ktovie, možno sa Kasi jedného dňa sám stane starostom, už sa udiali aj väčšie zázraky. Otec ho odvtedy volal Tourtell junior.

Help!

Život je však o inom. Svet nie je miesto pre dobré skutky a smiešne popové kapely v hudobnom klipe. Nikomu nemôže pomôcť. Ani otcovi, ani mame, ani iným deťom. Len sám sebe.

Olafson zabrzdil, keď pred nimi zastal autobus. Na chodník vyskákali mladí ľudia, zväčša ženy. Vyfintené. Sobota večer. Dnes večer sa k nim mal pridať, piť pivo, tancovať s dievčaťom. Vytancovať zo seba pohľad na toho šoféra. Seyton vedľa neho načiahol ruku a vypol rádio, kde Linda Thompsonová spievala I want to see the bright lights tonight.

„Kde sa tam, kurva, vzali? Duff. Malcolm. Caithnessová. A ten mladý bol predsa Banquov syn!“

„Naspäť do policajnej centrály?“ spýtal sa Olafson. Ešte stíha roztočiť sobotný večer.

„Ešte nie,“ odvetil Seyton. „Musíme chytiť toho chalana.“

„Tourtellovho syna?“

„Nechcem sa vrátiť k Macbethovi s prázdnymi rukami a chlapec nám pri tom poslúži. Odboč doľava. A spomaľ.“

Olafson odbočil do úzkej uličky a pozrel na Seytona, ktorý otvoril okno a vdýchol vzduch. Nosné dierky sa mu rozšírili. Olafson sa ho chcel spýtať, odkiaľ vie, kam chlapec utekal, no nechal to tak. Ak je tento chlap schopný jedným dotykom liečiť rameno, isto vie vyňuchať človeka v jeho skrýši. Bojí sa svojho nového šéfa? Možno. Minimálne sa v duchu pýtal, či neľutuje zmenu. Nemohol však tušiť, že to dopadne takto. Vedel len to, že chirurg v nemocnici vytiahol röntgenové snímky ramena a vysvetlil mu, že guľka zničila kĺb, je z neho invalid a musí sa zmieriť s tým, že už nikdy nebude môcť pracovať ako snajper gardy. V priebehu pár minút mu vzal všetko, o čom kedy sníval a čo si želal. A tak sa mu ľahko prijímala Seytonova ponuka, že sa oňho postará, ak Olafson pristúpi na jeho podmienky. Ani tomu neveril, veď kto vylieči také zranenie za jeden deň? A čo mohol stratiť? Veď už prisahal vernosť bratstvu gardy a Seyton chcel od neho len to, čo už aj tak mal.

Nie, je neskoro ľutovať. Veď ako len dopadol jeho najlepší kamarát Angus? Ten idiot zradil gardu. Zradil to jediné a najmilovanejšie, čo mal. Krstení ohňom a zjednotení krvou nebola len fráza, tak to musí byť, nejestvujú iné alternatívy. A ani nechce alternatívy. Chce toto. Chce vedieť, že v jeho konaní sa skrýva hlbší zmysel, že pre niekoho niečo znamená. Pre svojich kamarátov. Aj keď nevidel zmysel v ich skutkoch. To však nie je jeho úloha. A ani Angusova, toho tvrdohlavého hlupáka. Muselo mu preskočiť. Pokúšal sa prehovoriť Olafsona, aby sa pridal, no jasné, že ho poslal dakam, nechce mať so zradou gardy nič spoločné. A Angus sa naňho neveriacky pozrel a spýtal sa ho, ako sa mu mohlo to rameno tak rýchlo zahojiť, že strelná rana sa nezrastie za pár dní. Olafson neodpovedal. Len ho vyrazil z dverí.

Ulica sa končila. Prišli ku korytu rieky.

„Teplejšie, teplejšie,“ povedal potichu Seyton. „Poď.“

Vystúpili a prešli popri búdach medzi cestou a riekou. Prechádzali dom za domom. Seyton vetril. Pri červenom múre zastal.

„Tu?“ spýtal sa Olafson.

Seyton priňuchal k domu. Potom zakričal: „Kurva!“ A kráčal ďalej. Prešli popri vyhorenom murovanom dome, popri garáži so spustenou mrežou a prišli k modrému drevenému domu s mačkou na schodoch. Seyton opäť zastal.

„Tu,“ povedal.

„Tu?“

Kasi sa pozrel na hodinky. Dal mu ich otec, zelené ručičky žiarili v tme ako oči vlka v noci kúsok od vatry. Prešlo dvadsať minút. Bol si takmer istý, že ho nikto z parkoviska nesledoval, niekoľkokrát sa obzeral, nikoho nevidel. Už by mal byť v bezpečí, pozná štvrť ako vlastnú dlaň, veď preto sem aj utekal. Mohol zísť k mostu Pennybroa a autobusom číslo dvadsaťdva sa odviezť na západ. Domov. Otec tam bude. Musí tam byť. Kasi zmeravel. Počul niečo. Zavŕzgal schod? Len jediný schod prežil požiar, netušil dôvod, vedel len to, že vo vetre a pri zmene počasia praská. Alebo keď naň niekto stúpi. Zadržal dych. Načúval. Nie. Určite počasie.

Pomaly napočítal do šesťdesiat.

Potom opatrne otvoril nohou dvere skrine.

Civel pred seba.

„Bojíš sa,“ konštatoval muž, ktorý ho čakal pred skriňou. „Múdre od teba ukryť sa do skrine, ktorá uzatvorí pachy. Takmer uzatvorí.“ Rozpažil ruky a otvoril dlane. Nadýchol sa. „Teraz je však vzduch o to lepší, naplnil ho tvoj strach, chlapče.“

Kasi zažmurkal. Muž bol chudý, oči mu žiarili ako ručičky na hodinkách. Vlčie oči. Musí byť starý. Nevyzeral staro, no Kasi aj tak vedel, že tento muž je veľmi, veľmi starý.

„Pom…“ stihol Kasi zarevať, než mužova ruka vystrelila a zovrela mu krk. Kasi sa nevedel nadýchnuť a v tej chvíli si uvedomil, prečo sem prišiel. Je ako ten potkan. Prišiel sem zomrieť.

39. kapitola

Duff sa pozrel na hodinky, zívol si a ešte hlbšie sa ponoril do kresla. Dlhé nohy naťahoval krížom cez nemocničnú chodbu ku Caithnessovej a Fleanceovi. Pohľad sa mu stretol s Caithnessovej očami.

„Mal si pravdu,“ povedala.

„Obaja sme mali pravdu.“

Neprešla ešte ani hodina, odkedy nadávajúc naskočil do auta na Pätnástej ulici a povedal im, že Macbeth ušiel. Niečo sa deje. Macbeth mu prezradil, že starosta si už dlho nepožije.

„Atentát,“ pochopil Malcolm. „Prevzatie moci. On sa celkom zbláznil.“

„Čo?“

„Kennethove zákony. Ak starosta zomrie alebo vyhlási výnimočný stav, policajný prezident preberá dočasne jeho kompetencie a má v princípe neobmedzenú moc. Musíme varovať Tourtella.“

„Sant Jordi,“ pochopila Caithnessová. „Seyton je tam.“

„Choď!“ vykríkol Duff a Fleance dupol na plyn.

Cesta im netrvala ani dvadsať minút. Počuli prvý výstrel zo strechy, keď zastali pred hlavnou bránou nemocnice a bežali po schodoch.

Duff privrel oči. V noci nespal, už malo byť dávno po všetkom, Macbeth mal sedieť za mrežami vo Fife.

„Tu sú,“ vydýchla Caithnessová.

Duff otvoril oči. Po chodbe k nim kráčali Tourtell s Malcolmom.

„Podľa lekárov Lennox prežije,“ začal Malcolm a sadol si. „Je pri plnom vedomí, schopný hovoriť aj hýbať rukami. No ochrnul od krížov nadol, zrejme navždy. Guľka mu zasiahla chrbtovú kosť.“

„Guľku zastavila chrbtová kosť,“ opravil ho Tourtell. „Inak by preletela skrz neho a trafila mňa.“

„Jeho rodina čaká,“ podotkol Malcolm.

„Už boli uňho. Lekár ich upozornil, že Lennox užil morfín a potrebuje oddychovať.“

„Počuli ste niečo o Kasim?“ spýtala sa Caithnessová.

„Ešte neprišiel domov,“ zamračil sa Tourtell. „Ale zasa, vyzná sa tu, mohol zamieriť k svojim známym alebo sa niekde ukryť. Nerobím si oňho starosti.“

„Naozaj?“

Tourtell sa uškrnul. „Zatiaľ.“

„Tak čo teraz?“ spýtal sa Duff.

„Počkáme pár minút, kým neodíde rodina,“ navrhol Malcolm.

„Tourtell presvedčil lekára, aby nám umožnil stráviť dve minúty s Lennoxom. Potrebujeme čím skôr jeho priznanie, aby Capitol mohol vydať federálny zatykač na Macbetha.“

„Nepostačí naše svedectvo?“ nechápal Duff.

Malcolm zavrtel hlavou. „Nikomu z nás sa Macbeth priamo nevyhrážal ani sme nepočuli jeho pokyn na vraždu.“

„A čo vydieranie?“ spýtala sa Caithnessová. „Pán starosta, vy ste práve spomínali, že pri blackjacku v súkromnom salóniku Invernessu sa vás Macbeth s Lady pokúšali dotlačiť k tomu, aby ste stiahli kandidatúru. Lákali vás akciami v Obelisku aj hrozbami, že odhalia vaše zneužívanie maloletého chlapca.“

„V prostredí, v ktorom sa pohybujem, sa toto správanie nazýva politika,“ poznamenal Tourtell. „To sa netrestá.“

„Takže Macbeth neklamal?“ vybuchol Duff. „Nič naňho nemáme?“

„Lennox snáď niečo má,“ vzdychol Malcolm. „Kto z nás sa bude pýtať?“

„Ja,“ ponúkol sa Duff.

Malcolm sa naňho zamyslene pozrel. „Fajn. Je však len otázkou času, kedy nás tu niekto spozná a spustí poplach.“

„Viem, ako sa Lennox tvári, keď klame,“ odsekol Duff. „A on vie, že ja viem.“

„Naozaj ho však presvedčíš, aby zverejnil vlastnú spoluúčasť, a tým…“

„Áno,“ prikývol.

„Neprehováraj ho tak, ako toho pacienta z Norse Riders.“

„To robil iný človek, šéfe. Už taký nie som.“

„Naozaj?“

„Naozaj.“

Malcolm chvíľu nespúšťal zrak z Duffa. „Fajn. Pán Tourtell, zoberiete so sebou aj Duffa, prosím?“

Keď Duff vstal, Caithnessová mu rýchlo zovrela dlaň.

„Len zo zvedavosti,“ začal Duff, keď s Tourtellom prešli pár krokov chodbou. „Keď vám Macbeth dal to ultimátum, prečo ste mu hneď neprezradili, že Kasi je váš syn?“

Tourtell pokrčil plecom. „Prečo hovoriť človeku, ktorý na vás mieri, že nemá nabitú zbraň? Len začne hľadať novú.“

Lekár ich čakal pred zatvorenými dverami. Otvoril.

„Len on,“ povedal Tourtell a kývol na Duffa.

Duff vstúpil.

Lennox bol biely ako plachta, na ktorej ležal. Hadičky a kábliky mu spájali telo so stojanom a prístrojmi, ktoré potichu pípali. Vyzeral ako prekvapené dieťa, keď sa zadíval na Duffa s doširoka otvorenými očami aj ústami.

Duff si sňal čiapku aj okuliare.

Lennox zažmurkal.

„Potrebujeme, aby si oficiálne potvrdil, že to zosnoval Macbeth,“ začal Duff. „Si ochotný to urobiť?“

Lennoxovi tiekla z kútika úst malá, lesklá slina.

„Počúvaj, Lennox, mám dve minúty a...“

„Zosnoval to Macbeth,“ vydýchol Lennox. Hovoril zachrípnutým, slabým hlasom, akoby zostarol o dvadsať rokov. No pohľad sa mu vyjasnil. „Dal pokyn Seytonovi, mne a Olafsonovi, aby sme popravili Tourtella. Aby tak mohol prevziať moc v meste. Okrem toho si myslel, že Tourtell donáša Hekatemu. No nedonáša.“

„Tak kto potom?“

„Poviem ti to, ak mi urobíš protislužbu.“

Duff dýchal nosom. Sústredil sa, aby sa mu netriasol hlas. „Chceš povedať, že ti budem dlhovať protislužbu?“

Lennox privrel oči. Duff videl, ako sa mu v nich zaleskla slza. Zrejme slza bolesti spôsobenej zranením.

„Nie,“ zašepkal Lennox. Hlas sa mu zlomil.

Duff sa predklonil. Z Lennoxových úst stúpal sladký, dusivý zápach pripomínajúci acetónový dych cukrovkára. Zašepkal: „To ja donášam Hekatemu.“

„Ty?“ Duff sa snažil spracovať informáciu, zaradiť ju do kontextu.

„Áno. Ako sa podľa teba Hekatemu darilo unikať toľké roky, vždy byť krok pred nami?“

„Si špión aj pre…“

„… pre Hekateho aj pre Macbetha. Macbeth to netuší. No preto viem, že Hekate Tourtella neplatí. A ani Macbeth. No ja som Hekateho nevaroval, takže musí jestvovať ešte jeden bonzák, ktorý má blízko k Macbethovi.“

„Seyton?“

„Možno. Alebo to nebude muž.“

„Žena? Prečo si to myslíš?“

„Neviem. Niečo neviditeľné. Niečo, čo tam proste je.“

Duff pomaly prikývol. Zdvihol zrak do večernej tmy za oknom. „Aký je to pocit?“

„Pocit?“

„Že si to konečne povedal nahlas. Že si zradca. Cítiš úľavu, alebo ťa to ešte väčšmi ťaží, keď si pochopil, že to je naozaj pravda a všetky škody si zavinil ty?“

„Prečo ťa to zaujíma?“

„Lebo som občas nad tým sám uvažoval,“ odvetil Duff. Obloha bola tmavá, zamračená, nedávala mu ani znamenie, ani odpoveď. „Aký by to bol pocit povedať všetko rodine.“

„Ale neurobil si to,“ povedal potichu Lennox. „Také veci nehovoríme. Radšej zmažeme vlastné ja, než by sme videli v ich tvárach bolesť. Ty si si však ani nestihol vybrať.“

„Ale áno. Vyberal som si. Každý deň. Neveru.“

„Pomôžeš mi, Duff?“

Duff sa vytrhol z myšlienok. Zažmurkal. Potrebuje spať. „Pýtaš sa, či ti pomôžem?“

„Protislužba. Vankúš. Prilož mi ho na tvár a zatlač. Bude to vyzerať, akoby som zomrel v dôsledku strelných poranení. A odkážeš mojim deťom, že ich otec, vrah a zradca, to aspoň oľutoval?“

„Ja…“

„Duff, nikto iný to nepochopí – že človek môže niekoho tak milovať a zároveň ho zradiť. A keď je neskoro, je neskoro. Nezostáva nič iné, len... konám správne, hoci neskoro.“

„Zachrániť život starostovi?“

„Ale veď to predsa nestačí, Duff.“ Lennoxov suchý smiech sa zmenil na kašeľ. „Posledný zúfalý krok, ktorý navonok pôsobí ako obeta, no v skutočnosti je len prejavom viery v odpustenie hriechov a otvorenie nebeských brán. No to by bola priveľká odmena, Duff. Ani ty si predsa nemyslíš, že sa ti niekedy podarí všetko odčiniť, však?“

„Nie,“ odsekol Duff. „Neodčiním to. No začnem tým, že ti odpustím.“

„Nie!“ vykríkol Lennox.

„Áno.“

„Nie, nesmieš! Nerob to, ne…“ Hlas sa mu strácal. Duff sa naňho díval. Malé, ligotavé kvapky mu stekali po bielych lícach.

Duff sa nadýchol. „Pod jednou podmienkou ti možno neodpustím, Lennox.“

Lennox prikývol.

„Že dnes večer pôjdeš so mnou do rádia, kde povieš všetko a očistíš Malcolma.“

Lennox s námahou zdvihol ruku a osušil si slzy. Potom objal Duffovo zápästie vlhkou dlaňou. „Zavolaj Priscille a popros ju, aby sem prišla.“

Duff prikývol, vstal, oslobodil sa. Ešte raz sa pozrel na Lennoxa. Zvažoval, či sa díva na muža, ktorý sa v hĺbke svojho ja zmenil, alebo si len vybral najľahšiu cestu.

„Tak čo?“ oslovil ho Tourtell, ktorý vstal, len čo Duff vyšiel von.

„Potvrdil, že sa vás pokúsil zabiť Macbeth. Poskytne aj rozhovor rádiu,“ odvetil Duff. „No Hekate má informátora, ktorý prenikol do Macbethovej bezprostrednej blízkosti. Môže to byť niekto v policajnej centrále…“

„Nech aj má,“ zahučal Tourtell, keď sa náhlil chodbou. „Po Lennoxovej výpovedi Macbeth skončí! Volám do Capitolu, nechám vystaviť federálny zatykač.“

V ústrety im kráčala zdravotná sestra. „Pán starosta?“

„Áno?“

„Volala vaša upratovačka Agnes. Mám vám odkázať, že Kasi ešte neprišiel domov.“

„Ďakujem,“ prikývol Tourtell. Kráčali ďalej. „Uvidíte, že odišiel ku kamarátom a tam počká, kým nebude čistý vzduch.“

„Jasné,“ prikývol Duff. „Vaša upratovačka…“

„Áno?“

„Teda, ja som nikdy upratovačku nemal, ale predpokladám, že vám časom začne pripadať ako súčasť domácnosti. Hovoríte slobodne, nemyslíte na to, že môže počuť čosi, čo by sa nemalo dostať von, však?“

„Agnes? Áno. Časom som pochopil, že jej môžem veriť. No trvalo to.“

„No aj tak si nikdy nemôžete byť istý, čo si druhý človek myslí a čo cíti, však?“

„Hm. Narážate na to, že Macbeth má osobnú asistentku v policajnej centrále, ktorá mohla...?“

„Priscilla?“ prekvapil sa Duff. „Nie. Veď ste sám povedali, že chvíľu trvá, kým si človek získa dôveru.“

„A?“

„Spomínali ste, že ste hrali blackjack v salóniku, keď vám Macbeth a Lady predložili plán na zavraždenie Hekateho. Netreba však na to ešte štvrtú osobu?“

„Prosím?“

„Blackjack. Nepotrebujete krupiéra?“

„Jack?“

„Áno, Lady?“ Jack stiahol ruku. Mal ju akoby náhodou položenú na Billyho klenutom chrbte, keď sa obaja skláňali nad knihou návštev a Jack mu vysvetľoval, ako zapisovať nových hostí.

„Jack, potrebujem s tebou hovoriť. Príď na chvíľu ku mne.“

„Samozrejme. Postrážiš chvíľku barikády, Billy?“

„Budem sa snažiť, ako len viem, pán Bonus.“

Jack sa usmial a vedel, že sa presne o tú správnu chvíľu dlhšie díval na čerstvo zamestnaného chlapca. Potom vybehol po schodoch za Lady.

„Čo si myslíš o tom novom?“ spýtala sa ho, keď ju dobehol.

„Ešte je trochu privčas, madam, je mladý a neskúsený, no nepôsobí nemožne.“

„Fajn. Potrebujeme dvoch čašníkov do reštaurácie, no tí dnešní mi pripadajú úplne od veci. Ako chcú mladí ľudia prežiť v súčasnom svete, keď neberú veci vážne a nič sa nenaučia? Naozaj očakávajú, že dostanú všetko na striebornom podnose?“

„Aj tak sa to dá povedať,“ prikývol Jack a vošiel do apartmánu, kde mu Lady podržala dvere. Keď sa zvrtol, sledoval, ako ich pomaly zatvára a v plači klesá do kresla.

„Lady? Čo sa deje?“

„Ľalia,“ vzlykala. „Ľalia. On to povedal.“

„Ľalia? Ten kvet, madam?“

Lady si ukryla tvár do dlaní, telom jej lomcoval plač.

Jack zostal bezradne stáť. Vykročil k nej, potom zastal. „Chcete... sa o tom porozprávať?“

„Nie!“ vybuchla. Vdýchla vzduch do roztrasených pľúc. „Nie, nechcem sa o tom rozprávať. To doktor Alsaker sa chce o tom neustále rozprávať. Vedel si, že je šialený? Sám sa mi priznal. Vraj to z neho ešte nerobí horšieho psychiatra, naopak. Nepotrebujem slová, Jack, už som ich všetky počula. Moje vlastné slová aj slová druhých už netíšia bolesť. Potrebujem liek.“ Vzlykla a opatrne si hánkami utrela oči. „Jednoduchý liek. Bez neho už nie som schopná byť taká, aká musím byť.“

„Aká musíte byť?“

„Musím byť Lady, Jack.“ Pozrela sa na svoje špinavé hánky. „Lady, ktorá žije a necháva zomrieť. Odkedy sa Macbeth zriekol drog, nemám tu nič. Len si to predstav. Macbeth je silnejší než ja, to by si nepovedal, čo? Bež mi to kúpiť, Jack.“

„Lady…“

„Inak sa to tu všetko zrúti. Neustále počujem detský plač, Jack. Chodím do herne, usmievam sa a rozprávam.“ Opäť jej začali tiecť slzy. „Nahlas rozprávam, smejem sa, aby som prehlušila dieťa. Už nevládzem. On vedel, ako sa volá. Použil moje vlastné slová na rozlúčku.“

„Nerozumiem.“

„Hekate. Vedel to. Poznal slová, ktoré som vyriekla, než som rozbila tú malú hlavičku so spýtavými modrými očami. V inom živote, moja malá Ľalia. Nikdy som to nepovedala živej duši. Nikdy! Aspoň nie za bdelého stavu. Možno keď som snívala. Možno keď som chodila...“ Zarazila sa. Zvraštila čelo, akoby na niečo prišla.

„Hypnóza,“ naznačil jej Jack. „Povedali ste to v hypnóze, Hekate to má od doktora Alsakera.“

„V hypnóze?“ Pomaly prikývla. „Myslíš? Že by ma zradil Alsaker? A dostal za to zaplatené?“

„Chamtivosť majú ľudia v povahe, madam. Bez chamtivosti by ľudský druh nevyhral boj o túto planétu. Len sa pozrite, čo ste vytvorili vy, madam.“

„Podľa teba za to môže chamtivosť?“

„Nie chamtivosť po peniazoch, madam. Rôzni ľudia dychtia po rôznych veciach. Po moci, sexe, obdive, jedle, láske, vedomostiach, strachu…“

„A po čom dychtíš ty, Jack?“

„Ja?“ Pokrčil plecom. „Mám rád veselých, spokojných hostí. Áno, dychtím po radosti druhých. Napríklad po vašej, madam. Keď ste šťastná vy, som šťastný aj ja.“

Dlho sa naňho dívala. Potom vstala a prešla k zrkadlu, vzala kefu zo stola. „Počúvaj, Jack…“

Nepáčil sa mu jej tón, no neodvrátil zrak. „Áno, madam?“

„Poviem ti niečo o samote.“

„O samote viem dosť, madam.“

Začala si česať dlhé ohnivočervené vlasy, ktoré niektorých mužov lákali a iných odstrašovali. „Vieš, čo je ešte väčšia samota než život bez druhých? Viera, že niekoho máš, a ukáže sa, že človek, ktorého si pokladal za najbližšieho priateľa, ním nikdy nebol.“ Kefa sa zasekla, Lady ju ťahala ďalej hustými, strapatými vlasmi. „Že ťa po celý čas klamal. Vieš si predstaviť, aká to je samota, Jack?“

„Nie, to neviem, madam.“

Jack sa na ňu pozrel. Nevedel, čo má urobiť či povedať.

„Teš sa z toho, že ťa život nenaučil, aké je to byť zradený, Jack.“ Odložila kefu a podala mu pár bankoviek. „Si ako štítovec, príliš malý na to, aby ťa zradili, len ty vieš zradiť druhých. Žralok ti dovolí, aby si sa k nemu prisal, lebo ho čistíš od iných horších parazitov. Na oplátku ťa vezme do svetových oceánov. A tak sa plavíte svetom vo vzájomnej radosti a vaša intímna blízkosť chvíľu vyzerá ako priateľstvo. Kým nepripláva väčší a zdravší žralok. Teraz choď, Jack, a kúp mi brygg.“

„Ste si istá, madam?“

„Odkáž im, že chceš taký, čo rýchlo zaberie. Silný. S ktorým odletíš vysoko a ďaleko. Tak vysoko, že by si si pri páde rozbil lebku. Lebo kto túži žiť v tomto studenom svete bez priateľov?“

„Urobím, čo sa dá, madam.“

Nehlučne za sebou zatvoril dvere.

„Ach, som si istá, že vieš, kde nájdeš ten liek, Jack Bonus,“ zašepkala do tváre v zrkadle. „A pozdrav odo mňa Hekateho.“

Po líci jej v slanej stope stekala ďalšia slza. „Môj drahý, dobrý Jack. Môj malý, úbohý Jack.“

„Pán Lennox?“

Lennox otvoril oči a pozrel na hodinky. Pol druha hodiny pred polnocou. Viečka mu opäť klesli. Vyžobral si viac morfínu a teraz chcel len spať, hoci aj utrápeným spánkom vinníkov.

„Pán Lennox.“

Opäť otvoril oči. Najprv zbadal ruku s mikrofónom. Za ňou rozoznával obrysy čohosi žltého. Pomaly zaostril. Muž v žltej vetrovke sedel na stoličke pri jeho nemocničnom lôžku.

„To ty?“ zašepkal. „Zo všetkých reportérov z celého sveta poslali práve teba?“

Walt Kite si napravil okuliare. „Tourtell, Malcolm a ostatní nevedia, že som... že ja...“

„Že ťa platí Macbeth?“ Lennox zdvihol hlavu z vankúša. Boli v izbe sami. Pokúsil sa načiahnuť po poplašnom gombíku, no reportér ho prikryl rukou.

„Netreba,“ povedal pokojne Kite.

Lennox sa mu pokúsil odtiahnuť ruku, no nemal dosť síl.

„Aby si ma odovzdal Macbethovi?“ zaprskal Lennox. „Tak ako si nám odovzdal Angusa?“

„Bol som v tej istej pozícii čo vy, Lennox. Nemal som na výber. Hrozil mojej rodine.“

Lennox sa vzdal a klesol späť do perín. „A o čo ti ide teraz? Máš nôž? Jed? Zbraň?“

„Áno. Túto.“ Kite zamával mikrofónom.

„Zabiješ ma mikrofónom?“

„Vás nie, Macbetha.“

„Čo?“

Walt Kite odložil mikrofón, rozopol si vetrovku a utrel si zarosené okuliare.

„Keď mi Tourtell zavolal, pochopil som, že vedia na Macbetha dosť. Tourtell presvedčil lekára, aby mi umožnil stráviť s vami päť minút. Musíme sa poponáhľať. Dajte mi svoj príbeh, bežím rovno do rozhlasu a odvysielam ho surový a nezredigovaný.“

„Uprostred noci?“

„Stihnem to pred polnocou. Stačí, že ho bude niekto počuť. A spozná váš hlas. Počujte, porušujem všetky novinárske princípy o možnosti druhej strany vyjadriť sa a o kontrole zdroja, len aby som zachránil...“

„Aby si si zachránil krk,“ prerušil ho Lennox. „Len aby si znovu zmenil stranu. Aby si sa opäť zaradil k víťazom.“

Sledoval, ako Kite otvára ústa a opäť ich zatvára. Prehltol. A zažmurkal za okuliarmi, ktoré sa znova zarosili.

„Len to priznaj, Kite. Je to v poriadku, veď nie si jediný. Nie sme hrdinovia. Sme obyčajní ľudia, ktorí možno snívajú, ako sa z nich raz stanú hrdinovia, no postavení pred voľbu medzi životom a princípmi, o ktorých toľko básnime, sme celkom obyčajní.“

Kite sa uškrnul. „Máte pravdu. Som arogantný, veľkohubý, zbabelý moralista.“

Lennox sa nadýchol. Už nevedel, či zaňho nehovorí morfín. „No ak by si mal tú možnosť, mohol si podľa teba konať inak?“

„Ako to myslíte?“

„Mohol si byť iný človek? Prinútil by si sa obetovať sa za čosi, čo je väčšie než tvoje renomé?“

„Napríklad?“

„Napríklad za čosi, čo je skutočne hrdinské, lebo to rozbije odkaz novinára Kitea na franforce?“

* * *

Macbeth privrel oči. Veril, že keď ich znovu otvorí, prebudí sa zo zlého sna a z príliš dlhej noci. Hlas z rádia na poličke nad jeho písacím stolom však nestíchol. Každé hrdelné er znelo ako salva zo samopalu.

„Takže, inšpektor Lennox, aby sme to zhrnuli. Tvrdíte, že policajný prezident Macbeth je zodpovedný za vraždy policajného prezidenta Duncana aj inšpektora Banqua, masaker v klubovni Norse Riders, vyvraždenie rodiny inšpektora Duffa, ako aj popravu policajta Angusa, kde ste s inšpektorom Seytonom osobne vykonali jeho príkaz. A dnes popoludní sa policajný prezident Macbeth spolu s riaditeľom gardy inšpektorom Seytonom a policajtom Olafsonom neúspešne pokúsili o atentát na starostu Tourtella.“

„Áno.“

„Týmito slovami sa rozlúčim s inšpektorom Lennoxom, ktorý sa vám prihovoril z nemocničného lôžka v nemocnici Sant Jordi. Netajíme jeho adresu, pretože tento záznam bol urobený za prítomnosti svedkov, aby mohol byť použitý v súdnom procese bez ohľadu na to, či bude Lennox žiť. A, milí poslucháči, na záver musím dodať, že aj ja, Walt Kite, som sa podieľal na vražde policajta Angusa, keďže som obetoval svoju čestnosť a vašu dôveru v prospech policajného prezidenta a vraha Macbetha. Isto mi ako poľahčujúca okolnosť na súde aj v rozhovoroch s mojimi najbližšími poslúži fakt, že sa vyhrážali mne aj mojej rodine. No nepomôže mi to pri práci reportéra, keďže sa ukázalo, že ma môžu hrozbami prinútiť a zmanipulovať, aby som vám klamal. Zradil som sám seba a zradil som vás. Znamená to, že dnes zo svojho rozhlasového prijímača počujete hlas Walta Kitea posledný raz. Budete mi chýbať väčšmi, než ja vám. Dokážte, že ste lepší občania než ja, vyjdite do ulíc a zosaďte Macbetha. Dobrú noc a Boh žehnaj nášmu mestu!“

Znelka.

Macbeth otvoril oči. No stále bol v kancelárii, Seyton ležal na pohovke, Olafson sedel v kresle. Rádio zostalo zapnuté.

Macbeth vstal a vypol ho.

„No?“ spýtal sa Seyton.

„Ticho,“ okríkol ho Macbeth.

„Čo?“

„Proste drž hubu!“ Chytil si koreň nosa medzi palec a ukazovák. Bol unavený, taký unavený, že nevedel rozmýšľať tak jasne, ako potreboval. A potreboval rozmýšľať jasne. Najbližšie rozhodnutia rozhodnú o všetkom. Najbližšie hodiny rozhodnú boj o mesto.

„Moje meno,“ utrúsil Olafson.

„Čo s ním?“

„Povedali moje meno v rádiu.“ Hanblivo sa usmial. „Podľa mňa ešte nikoho z našej rodiny nespomínali v rádiu.“

Macbeth počúval ticho. Kde je premávka? Kam sa stratil pravidelný hukot áut? Mesto akoby zadržalo dych.

Vstal. „Poďte!“

Zviezli sa výťahom do suterénu.

Prešli popri vlajke gardy s červeným drakom.

Seyton odomkol sklad zbraní a zažal svetlo.

Chlapec sedel medzi guľometmi, spútaný a priviazaný k sejfu. Hnedé šošovky tvorili len tenučký prstenec okolo zreničiek veľkých a čiernych od strachu.

„Vezmeme ho do Invernessu,“ rozhodol Macbeth.

„Do Invernessu?“

„Už tu nie je nikto z nás v bezpečí. Z Invernessu prinútime Tourtella pokľaknúť na kolená.“

„Kto my?“

„Poslední verní. Tí, ktorých čaká odmena, keď vybojujeme víťazstvo.“

„Ty, ja a Olafson? To my traja prinútime mesto pokľaknúť?“

„Dôveruj mi.“ Macbeth pohladkal Kasiho po hlave, akoby bol ich poslušný pes. „Hekate nás potrebuje a chráni.“

„Proti celému mestu?“ zamračil sa Olafson.

„Hekateho pomocníci tvoria celú armádu, Olafson. Sú rovnako neviditeľní ako on, no sú tu, už ma dvakrát zachránili. A máme sestry, Gatlinga a Kennethove zákony. Keď starosta Tourtell ustúpi a vyhlási výnimočný stav, mesto je moje. Tak čo? Vernosť a bratstvo?“

Olafson privrel oči. „Krstení bojom,“ zašepkal. Jeho es sa odrazilo od stien.

Seyton na nich zagánil. Ale potom sa mu pomaly na úzkych perách zjavil úsmev: „Zjednotení krvou.“

40. kapitola

Duff sedel na pohovke v Tourtellovej obývačke. Ostatní štyria s napätím sledovali starostu, ktorý si k uchu pritláčal slúchadlo. Dve minúty pred polnocou. Tlak ďalej stúpal, vonku začínalo hrmieť. Čoskoro bude mesto potrestané za horúci deň. Starosta opakoval úsečné áno a nie. Potom položil.

Mľaskol, akoby najprv potreboval to, čo počul, prežuť a prehltnúť.

„Takže?“ netrpezlivo ho popchol Malcolm.

„Dobré a zlé správy. Tie dobré hovoria, že sudca Najvyššieho súdu Archibald potvrdil, že na základe dôkazov by sme mali byť schopní vystaviť federálny zatykač na Macbetha. Následne sem vyšlú federálne policajné jednotky.“

„A zlé?“ spýtal sa Malcolm.

„Ide o politicky delikátnu záležitosť a vyžiada si čas,“ odvetil Tourtell. „Nikto nemá chuť prevziať zodpovednosť za zatknutie policajného prezidenta, ak sa ukáže, že obvinenia voči nemu stoja na vode. A náš jediný rukolapný dôkaz je rozhlasové interview s Lennoxom, ktorý sa sám priznal k spoluúčasti na vražde. Archibald tvrdí, že bude musieť presviedčať ľudí. Vraj to zvládne, no pri najlepšej vôli získa zatykač zajtra popoludní.“

„Ale vtedy sa to definitívne rozhodne,“ potešila sa Caithnessová. „Stačí nám vydržať cez noc a pár hodín zajtra.“

„Tak to vyzerá,“ prikývol Malcolm. „Akurát že okolnosti neprajú veľkým oslavám.“

„Naopak,“ usmial sa Tourtell a kývol slúžke, ktorá práve vošla do obývačky. „Počas vojny sme slávili víťazstvo tým intenzívnejšie, čím viac mŕtvych si vyžiadalo. Šampanské, Agnes!“

„Hneď to bude, pane. Na druhej linke však máte telefonát.“

Tourtell sa rozžiaril. „Kasi?“

„Žiaľ, nie, pane. Pán Macbeth.“

Pozreli sa na seba.

„Prepojte ho sem,“ vydýchol Tourtell.

Macbeth sa zaklonil v kresle so slúchadlom pri uchu. Civel do stropu, na špicatý zlatý hrot krištáľového lustra, ktorý visel nad ním a nad prázdnou herňou.

Bol sám. Počul síce, ako Seyton a Olafson ešte pracujú v mezaníne, no aj tak bol sám. Lady tu nebola.

Pustili sa do práce, len čo sem dorazili z policajnej centrály. Polhodinu vyháňali hostí z herne a z reštaurácie. Snažili sa byť priateľskí. No bolo treba dohrať kolo, vymeniť žetóny za hotovosť a niektorí hostia trvali na tom, že dopijú, hoci im podnik odpustil účet. Poslední sa bránili slovami, že je sobota večer, a museli ich doslova vytlačiť na ulicu. Lady by to určite zvládla elegantnejšie. Ale Jack, ktorého poslal po ňu do apartmánu, sa vrátil bez nej. Neprekážalo mu to, Lady si potrebuje oddýchnuť, boj môže trvať dlho. Postavili barikády k oknám a guľomety na oba konce mezanínu.

„Tu je Tourtell.“ Hlas v telefóne znel nasilu všedne.

„Dobrý večer, pán starosta. Všetko je v poriadku?“

„Žijem.“

„Výborne, výborne. Som rád, že sa nám podarilo zachrániť vás pred pokusom o atentát. Podozrievam z neho Hekateho. Je mi ľúto, že váš šofér zaplatil životom. A že Lennox sa očividne zo zranení pomiatol.“

Tourtell sa sucho zasmial. „Uvedomujete si, Macbeth, že ste skončili?“

„V meste teda vládne poriadny chaos, nezdá sa vám, pán Tourtell? Výbuchy na strechách budov, streľba v uliciach, atentát na policajného prezidenta a pokus o atentát na starostu. Volám vám, aby som vás presvedčil, že je čas vyhlásiť výnimočný stav.“

„To sa nestane, pán Macbeth. Stane sa niečo iné. Čoskoro vydajú na vás federálny zatykač.“

„Povolali ste jazdu z Capitolu? Počítal som s tým. No nedorazí skôr, než ovládnem toto mesto. A vtedy už bude neskoro, pretože ma ochráni imunita. Policajný prezident Kenneth predvídal viac, než tvrdia jeho kritici.“

„Chcete vládnuť mestu ako diktátor?“

„V tejto búrke sa za kormidlom zíde pevnejšia ruka než tá vaša, pán Tourtell.“

„Zbláznili ste sa, pán Macbeth?! Prečo by som mal preboha vyhlásiť výnimočný stav a odovzdať vám všetku moc?“

„Lebo mám vášho pankharta a ak ma neposlúchnete, podrežem ho ako prasa.“

Macbeth počul, že Tourtell zadržal dych.

„Takže si nelíhajte spať, pán Tourtell. Dávam vám niekoľko hodín na vyhlásenie výnimočného stavu. Vstúpi do platnosti pred zajtrajším východom slnka. Ak nezachytím v rádiu vyhlásenie výnimočného stavu skôr, než ma v oku pošteklí prvý slnečný lúč, Kasi zomrie.“

Ticho. Macbeth mal pocit, že Tourtell nie je sám. Seyton spomínal Duffa, Malcolma a Caithnessovú ako troch zo štyroch ľudí, ktorí mu zabránili dokončiť prácu v Sant Jordi.

„A ako plánujete uniknúť trestu, keď zabijete môjho syna, pán Macbeth?“

Ani ostrým tónom sa mu nepodarilo zakryť bezmocnosť. A Macbeth si uvedomil, že nie je pripravený na jeho číre zúfalstvo. No striasol to zo seba. Starostov rozochvený hlas potvrdil to, v čo dúfal. Tourtell je ochotný urobiť pre toho chlapca čokoľvek.

„Imunita. Výnimočný stav. Pán starosta, isto sa to vyrieši.“

„Nemyslím na súd, myslím na vaše svedomie. Ste netvor, pán Macbeth.“

„Človek sa nikdy nestane tým, kým už nie je, pán Tourtell. Ani vy. Vždy budete ochotný ponúkať svoje služby a dušu tomu, kto vám zaplatí najviac.“

„Nepočujete, ako vám nad strechou dunia hromy, pán Macbeth? Ako môžete v takejto situácii, v tomto meste veriť na zajtrajšie slnečné lúče?“

„Lebo som poručil slnku, pán Tourtell. Ale ak nie ste veriaci, nazrite do svojho diára a nech je vašou severkou čas východu slnka. Majte sa...“

Macbeth položil. V krištáľoch nad hlavou sa pohrávalo svetlo. To znamená, že sa hýbe. Možno stúpa teplo, možno sa nebadane trasie zem alebo sa len láme svetlo. No jestvuje ešte aj štvrtá možnosť – že sa hýbe on. A vidí všetko z trochu iného uhla. Vytiahol z bundy striebornú dýku. Možno to nie je najúčinnejšia zbraň proti brneniu a hrubej koži, no Lady neklamala. Striebro naozaj účinkuje na prízraky, už pár dní nevidel Banqua, Meredith, Duncana ani kľačiaceho chlapca z Norse Riders. Nastavil ju proti svetlu.

„Jack!“

Nijaká odpoveď. Hlasnejšie: „Jack!“

Naďalej ticho.

„Jack! Jack!“ Zareval tak divo a nekontrolovane, že priam cítil, ako sa mu hrtan trhá na kusy.

Na konci sály sa otvorili dvere. „Volali ste, pane?“

Jackov hlas sa odrážal od stien.

„Lady sa stále neozvala?“

„Nie, pane. Skúsim ju zobudiť?“

Macbeth prešiel prstom po hrote dýky. Ako dlho je už čistý? A ako veľmi túži spať hlbokým, temným spánkom bez snov? Mohol by vyjsť k nej, pritúliť sa a zašepkať, poďme preč, len ty a ja, poďme niekam, kde toto všetko, tento Inverness a toto mesto nejestvuje, kde budeme len ty a ja. Veď aj ona to chce, chce to rovnako intenzívne ako on. Zablúdili, musia nájsť cestu späť, vrátiť sa tam, odkiaľ prišli. Jasné, že tá cesta jestvuje, akurát ju v tejto chvíli nevidí. Potrebuje sa s ňou len porozprávať, spýtať sa jej na smer, vždy mu poradila. Tak čo mu v tom bráni? Aká zvláštna predtucha mu bráni vyjsť do spálne, naťahuje čas a núti ho sedieť v tejto chladnej a prázdnej sále? Berie ho z teplého náručia milovanej?

Pozrel sa na chlapca. Seyton pripútal Tourtellovho syna k lesklej tyči v strede miestnosti obojkom, ktorý tesne zvieral chlapcov dlhý, štíhly krk. Ako psa. A ako pes teraz ležal nehybne na dlážke a sledoval Macbetha prosebným pohľadom hnedých očí. Takto naňho civel, odkedy sem prišli.

Macbeth podráždene vyskočil zo stoličky.

„Tak sa s ňou poďme porozprávať,“ rozhodol.

Ich vlastné nehlučné kroky na hrubých kobercoch dávali Macbethovi pocit, že sa ako prízraky vznášajú nad schodmi a chodbou. Macbeth dlho hľadal vo zväzku ten správny kľúč. Prezeral si každý jeden z nich, akoby obsahovali kód, odpoveď na otázku, ktorú ani sám nepoznal.

Potom otvoril a vošiel. V izbe bolo tma, len mesačný svit prenikal cez záclony. Zostal stáť a načúval. Hromy zmĺkli. Zavládlo také ticho, akoby celý svet zadržal dych.

Mala bledú pokožku, takú bledú, takú bez krvi. Vlasy rozhodené na vankúši ako červený vejár, priesvitné viečka.

Podišiel k nej a položil jej ruku na čelo. Ešte v nej zostali zvyšky tepla.

Na plachte vedľa ležal list. Vzal ho. Napísala len pár riadkov.

Zajtra. A zajtra. A zas ďalšie zajtra. Dni sa plahočia ku koncu a približujú nás k smrti, sfukujú naše svetlo. Život je ilúzia, hodina zlého herca na scéne, príbeh, ktorý bľaboce idiot, nabitý emóciami a plný veľkých gest, no nedávajúci zmysel.

Macbeth sa pozrel na Jacka, ktorý neprekročil prah.

„Odišla napred.“

„Pr… prosím, pane?“

Macbeth si prisunul k posteli stoličku a sadol si. Nechcel byť bližšie pri nej, ona tu už nebola. Chcel len sedieť.

Počul Jackov vydesený krik a pochopil, že ju uvidel. Injekciu, ktorá jej ešte visela z predlaktia.

„Je…“

„Áno. Je m-m-mŕtva.“

„Ako dlho…“

„D-d-dlho.“

„Ale veď som hovoril s…“

„Začala um-um-mierať v tú noc, keď našla bábätko v škatuli od topánok, Jack. Chvíľu sa tvárila, že žije, no to ňou už len zmietali smrteľné kŕče. Videla vlastné dieťa, opakovala, že musí zomrieť, aby ho znovu stretla. Vtedy sme ju stratili. Keď podľahla chlácholivej predstave, že tam na druhej strane stretneme svojich milovaných.“

Jack prekročil prah. „Ale vy tej predstave neveríte, nie?“

„Neverím vo chvíli, keď slnko žiari z oblohy bez jediného mráčika. Žijeme však v meste bez slnka, a tak prijímame aj tú najmenšiu útechu. Takže v podstate verím.“

Macbeth sa zamyslel. Prekvapilo ho, že necíti smútok ani zúfalstvo.

Možno preto, lebo už dlho vedel, že sa to skončí presne takto. Vedel to a zatváral oči. A teraz cítil len prázdnotu. Sedel v čakárni uprostred noci, jediný cestujúci, už hlásili príchod vlaku, ktorým pocestuje len sám, no vlak neprichádza. Je ohlásený, no neprichádza. A čo urobí cestujúci? Čaká. Nejde nikam, zmieri sa s tým a čaká na to, čo príde.

Macbeth vzal do rúk list.

Dni sa plahočia ku koncu a približujú nás k smrti.

41. kapitola

Duff sa s Malcolmom a strážnikom viezol do suterénu policajnej centrály.

„Viem, že je víkend, ale ste si istý, že tu nikto nie je?“ spýtal sa Duff strážnika, s ktorým Malcolm dlho telefonoval z Tourtellovho domu.

„Naopak,“ odvetil strážnik. „Čakajú vás.“

Duff nestihol reagovať, kým nezastali a dvere výťahu sa neotvorili. Stáli tam traja muži, všetci ozbrojení a oblečení v čiernych uniformách gardy. Duff zadržal dych.

„Vďaka,“ oslovil ich Malcolm, „že ste reagovali tak rýchlo.“

„Za mesto,“ povedal prvý z nich.

„Za Angusa,“ povedal druhý.

„Za policajného prezidenta,“ pridal sa tretí vysoký muž s tmavou pokožkou. „V našich očiach sa teraz volá Malcolm.“

„Ďakujem, Ricardo,“ prikývol Malcolm a vystúpili z výťahu.

Vysoký ich viedol. „Oslovili ste aj ďalších, pane?“

„Celý večer som telefonoval. Nečakal som, že bude jednoduché presvedčiť ľudí, nech riskujú svoje životy v boji proti sprisahaniu, o ktorom počuli len odo mňa. Najmä keď som im na rovinu priznal, že spočiatku nemôžeme očakávať pomoc z Capitolu. Aj tak sa k nám pridalo asi tridsať policajtov, desať, možno pätnásť členov civilnej obrany a takých desať hasičov.“

„Možno to neznie presvedčivo, zato vy ste presvedčivý, Malcolm.“

„Ďakujem, Ricardo, podľa mňa si to Macbeth vyslúžil sám.“

„Nemyslel som na vaše slová, pane. To vaša odvaha hovorí za všetko.“

„Ricardo, hrozilo, že prídem o všetko, a tak som už nemal čo stratiť. Aj tak som sa musel vrátiť po dcéru, ktorá je už našťastie v bezpečí. To vy preukazujete odvahu, vy, ktorých neženie srdce otca, ale konáte slobodne, pod vplyvom vlastného zmyslu pre spravodlivosť. To je dôkaz, že v tomto meste ešte žijú ľudia, ktorí chcú dobro.“

Prešli popri vlajke s drakom.

„A kde je starosta?“ spýtal sa Ricardo.

„Rieši práve iné problémy.“

Ricardo zastal pred otvorenými masívnymi pancierovými dverami. „Tu.“

Poličky boli plné kovových škatúľ a ručných zbraní. V strede miestnosti stál sejf. Malcolm vzal z poličky samopal.

„Niekto vzal Gatlingove guľomety a muníciu,“ konštatoval Ricardo. „Zostalo nám len toto. A pancierové vozidlo Sonderwagen. Ihneď ho môžem dať previezť k stanici. Nezmestíme sa doň všetci, no hasiči aj tak nevedia bohvieako strieľať. S mužmi môžeme udrieť ešte v noci.“

„Urobíme všetko preto, aby sa Macbeth dobrovoľne vzdal,“ zopakoval Malcolm. „Zrejme má pri sebe len dvoch chlapov, Seytona a Olafsona. Keď uvidí našu silu, verme, že pustí Kasiho a vzdá sa.“

„Vyjednávanie,“ prikývol Ricardo. „Moderná taktika v rukojemníckych drámach.“

„Presne tak.“

„Moderná, no v prípade Macbetha absolútne neúčinná. Macbeth mi bol šéfom, pane. Má najlepších strelcov v krajine a dva Gatlingove guľomety. A nás tlačí čas.“

„Ako chceme bojovať týmto proti dvom Gatlingovým guľometom?“ spýtal sa Malcolm a zvesil bazuku.

Duff zmeravel. Všimol si, čo leží za ňou.

„Na diaľku nie sú veľmi presné,“ podotkol Ricardo. „No rád pripravím plán ako tú trojicu dostať, ak sa Macbeth nevzdá.“

„Fajn,“ prikývol Malcolm a zadíval sa na predmet, ktorý vytiahol Duff.

„Bože, to je odkiaľ?“

„Zvyšky po záťahu proti Norse Riders,“ pochopil Ricardo. „Je to zbraň, hoci len šabľa.“

„Nie je to obyčajná šabľa,“ upozornil ho Duff a pevnejšie zovrel rukoväť. Zamával ňou, cítil ťarchu ocele. „Swenova šabľa.“

„Nechceš si ju vziať, však? Nič ti nepomôže.“

„Omyl.“ Duff prešiel prstom po čepeli. „Vie rozrezať brucho žene aj tvár dieťaťu.“

Malcolm sa pozrel na Ricarda. „Necháš previezť zbrane k stanici hodinu pred brieždením.“

„Vykonám.“

„Ďakujem. A my ostatní si poďme na pár hodín zdriemnuť.“

„Pane?“

Macbeth zdvihol čelo zo studených pŕs Lady a pozrel na Jacka.

Vrátil sa. Stál vo dverách.

„Na recepcii je muž a chce sa s vami zhovárať.“

„Pustil si ho d-d-nu?“

„Je sám, vytrvalo klopal, v podstate som nemal na výber. A teraz nechce odísť.“

„Kto je to?“

„Mladík. Predstavil sa ako Sivart.“

„Sivart?“

„Vraj ste mu zachránili život v prístave počas razie na Norse Riders.“

„Ach, rukojemník. Č-č-čo chce?“

„Dobrovoľne sa prihlásil. Vraj ho kontaktoval Malcolm. Zbiera ľudí na útok na Inverness.“

„Aha,“ prikývol Macbeth, položil hlavu späť na prsia Lady a privrel oči. „P-pošli ho preč.“

„Nechce odísť, pane.“

Macbeth si sťažka vzdychol, vstal a vystrel ruku. „Jack, požičaj mi pištoľ, ktorú som ti dal.“

Zišli na recepciu, kde nervózne prešľapoval mladík. Macbeth naňho namieril už zo schodov. „Von!“

„Pán policajný prezident…,“ koktal chlapec.

„Von! Malcolm ťa poslal, aby si ma zabil. Preto ihneď vypadni!“

„Nie, nie, ja…“

„Hneď! Počítam do troch! Raz…“

Chlapec začal ustupovať, nahmatal kľučku dverí, boli zamknuté.

„Dva!“

Jack priskočil k nemu s kľúčom a pomohol chlapcovi otvoriť dvere.

„Tri!“

Dvere sa zabuchli za chlapcom, počuli jeho rýchlo sa vzďaľujúce kroky.

„Naozaj si myslíte, že…“

„Nie,“ odsekol Macbeth a vrátil Jackovi pištoľ. „No tento zelenáč by nám len zavadzal.“

„Je vás málo. Bol Olafsonov rovesník, pane.“

„Urobil si to, o čo som ťa žiadal, Jack?“

„Ešte na tom pracujem, pane.“

„Daj mi vedieť, keď to bude. Počkám v herni.“

Macbeth otvoril dvojkrídlové dvere do kasína.

Noc starla, za vysokými oknami na východe sa zjavili jej prvé šediny.

42. kapitola

Slnko sa ukrývalo za kopcami, no už vyslalo červenú predzvesť svojho príchodu. Inšpektor Lennox si uvedomil, že ešte nikdy nevidel východ slnka v meste. Alebo si ho možno len nevšimol. Alebo možno morfín farbil všetko silnejšie než slnko. Ulice zostali vyzdobené rozbitými fľaškami, zapáchajúcimi zvratkami a ohorkami po živej sobotnej noci, no nikde nebolo živej duše. Prehnal sa popri nich len malý chlap v čiernej námorníckej uniforme a bielej čiapke. V čase, keď sa rozhodovalo o osude mesta, všetci ostatní spali vo svojich posteliach s perinou natiahnutou cez hlavu. A aj tak nikdy nevidel svoje mesto krajšie.

Lennox sa pozrel na kockovanú deku, ktorou mu Priscilla zakryla kolená. Blížili sa ku skromnému východnému vchodu do železničnej stanice. Všimol si, že invalidný vozík sa hýbe pomalšie, očividne váhala. Zrejme bola pri stanici prvýkrát.

„Nemáš sa čoho báť, Priscilla. Len tu predávajú drogy. Alebo ich kupujú.“

Z tieňa pod lampou vyčítal, že sa vystrela. A pridala do kroku.

Podľa dohody ho vyzdvihla ešte za tmy, kým sa chodby nezaplnili sestričkami a lekármi, ktorí by ich zastavili. Priniesla mu aj veci z kancelárie, o ktoré ju žiadal. Nemusel ju prehovárať ani nič vysvetľovať. Poslúchla bez okolkov, hoci už formálne nebol jej nadriadený.

„To je v poriadku,“ odvetila. „Navždy zostanete mojím šéfom. A Macbeth nemôže pokračovať ako policajný prezident, či áno?“

„Prečo nie?“

„Veď je predsa šialený, alebo nie?“

Prešli popri fajčiacich díleroch a polihujúcich narkomanoch, ktorí sa budili na vlnených dekách a automaticky k nim vystierali prosebnú dlaň.

No Priscilla zastala až pri schodoch k toaletám.

Tu ho vyzdvihovali. Stačí sa len postaviť, oni prídu. Lennox nikdy nezistil, kam ho berú, nenasadili mu len tmavé okuliare, ale aj klapky na uši, aby nezachytil nijaké zvuky v pozadí.

Bola to súčasť dohody. Keď potreboval ozajstný trip, aký sa nedal absolvovať doma ani večer v práci bez rizika, že ho odhalia, odviedli ho do kuchyne, kde varili brygg. A tam mu odborníci vstrekli tú najčistejšiu látku. Položili ho do sklápacieho kresla, ako kedysi v ópiových brlohoch, a keď odspal jazdu v bezpečnom prostredí, mohol vyjsť do mesta a chvíľu sa tam pohybovať ako nový a lepší človek.

Tak sa už nebude pohybovať nikdy.

Uvedomil si, aký je bezmocný, keď ho Priscilla odpojila od všetkých hadičiek a káblikov a posadila na vozík. Aký je zrazu nepoužiteľný. Ako málo je schopný riešiť.

„Choď,“ vyzval ju.

„Čože? Zasa ideme?“

„Ty choď.“

„Chcete, aby som vás tu nechala?“

„Zvládnem to. Zavolám ti. Už choď.“

Zostala stáť.

„Je to príkaz, Priscilla.“ Usmial sa. „Od človeka, ktorý navždy zostane tvojím šéfom.“

Vzdychla si. Opatrne sa mu dotkla ramena a odišla.

Neprešlo ani desať minút, keď sa pred ním zjavila Strega. Skrížila si ruky na hrudi. „Kristepane,“ povedala potichu.

„Viem,“ prikývol Lennox. „Nekresťansky skoro.“

Zasmiala sa. „Humor ťa neopúšťa ani na vozíku. Čo si bude pán želať?“

„Čosi proti bolesti a na hodinu oddychu.“

Podala mu klapky a okuliare.

„Nohy mi už neslúžia ako kedysi, možno budeš potrebovať pomoc.“

„S takým pierkom?“ zdvihla zrak.

„Potrebujem aj vozík.“

„Tak dnes vynecháme cestu autom.“

Začala ho tlačiť. Bolesti celý deň prichádzali a odchádzali, no keď ho po niekoľkých minútach zdvihla z vozíka a pustila na čosi, čo pripomínalo drobný štrk, od bolesti sa rozplakal. Cítil, ako ho zvierajú Stregine svalnaté ruky, jej takmer omračujúcu vôňu. Keď ho opäť vtlačila do vozíka, začala ho viezť po štrku. Meter za metrom sa prebíjali vpred. Vzduch páchol dechtom a spáleným kovom. Podvaly. Tlačí ho pozdĺž koľajníc.

Že to nepochopil už skôr. Vždy, keď ho predtým vozili v aute, točili sa v kruhu a vrátili sa späť na stanicu. Už aj vtedy si uvedomoval, že ich chráni strecha, lebo necítil dážď, no nezistil, že kuchyňa leží v jednom zo zrušených tunelov, priamo im pod nosom! Zastonal bolesťou, keď ho nadvihla a položila lícom na čosi studené a vlhké. Betón. Potom ho opäť posadila na vozík. A tlačila ďalej. Zrazu bolo teplejšie a suchšie.

Blížili sa ku kuchyni, ľahko spoznateľné pachy mu aktivovali čosi v mozgu, srdce sa mu rozbúchalo, už cítil blížiaci sa trip. Niekto mu sňal okuliare a klapky, zachytil poslednú časť Streginej vety.

„… utrieť po ňom stopy krvi.“

„Rozumiem,“ prikývla jedna zo sestier, ktorá miešala varechou vo veľkom kotle.

Strega ho chcela preložiť do kresla, no Lennox ju gestom zastavil. Vyhrnul si ľavý rukáv. Brygg priamo z prameňa. Lepšieho niet. Raj každého narkomana. Tam smeruje. Alebo nie. Uvidí. Alebo nie.

„Nie je to inšpektor Lennox z boja proti korupcii?“ prekvapil sa Jack. Stál pri skle a díval sa do kuchyne na muža v invalidnom vozíku. Z druhej strany ho nevideli.

„Je,“ prikývol Hekate. Obliekol si biely ľanový oblek, na hlavu nasadil klobúk. „Nestačí mať oči a uši len v Invernesse.“

„Zachytili ste, že Lennox v rádiu obvinil Macbetha z vraždy? Naozaj nevie, že Macbeth je vaša predĺžená ruka?“

„Každý vie len to, čo potrebuje. Vrátane teba, Bonus. Ale vráťme sa k téme. Lady si siahla na život a ty tvrdíš, že Macbeth pôsobí skôr paralyzovane než rozčúlene.“

„Tak to vnímam ja.“

„Hm. A ak Tourtell vyhlási výnimočný stav, je podľa teba Macbeth v súčasnom duševnom rozpoložení schopný prevziať moc a urobiť, čo treba, etablovať sa ako vodca mesta?“

„Neviem. Pôsobí… odovzdane. Akoby mu už na ničom nezáležalo. Buď to, alebo si pripadá nezraniteľný, že ho budete chrániť, nech sa deje, čo sa deje.“

„Hm.“ Hekate klopol dvakrát paličkou o zem.

„Bez Lady hodnota Macbetha na poste policajného prezidenta klesá.“

„Bude naďalej poslúchať.“

„Možno sa mu teraz podarí uchopiť moc, no bez Lady nebude schopný dlho vládnuť. To ona rozumela pravidlám, videla veci z nadhľadu a vedela odhadnúť, ktorý manéver kedy použiť. Macbeth hádže dobre dýky, no niekto mu musí vysvetliť, prečo má hádzať a najmä po kom.“

„Môžem sa stať jeho novým poradcom,“ ponúkol sa Jack. „Získavam si jeho dôveru.“

Hekate sa zasmial. „Neviem sa rozhodnúť, či si len bahnožravá platesa, alebo bystrá šťuka, Bonus.“

„Minimálne som teda ryba.“

„Hoci by si aj vyvážil jeho nedostatočnú schopnosť vládnuť, pochybujem o jeho vôli. Chýba mu jej túžba po moci, on skôr túži po takých veciach, od ktorých sme sa my dvaja nestali závislými, drahý Bonus.“

„Brygg?“

„Lady. Ženy. Možno priatelia. Chápeš, medziľudská láska. A po smrti Lady ho už neženie prianie ukojiť jej túžbu po moci.“

„Aj Lady potrebovala lásku,“ povedal potichu Jack.

„Túžba byť milovaný a schopnosť milovať dáva ľuďom silu, ale zároveň je ich Achillovou pätou. Ponúkni im víziu lásky, a sú schopní hory prenášať, vezmi im ju, a závan vetra ich vyvráti aj s koreňmi.“

„Možno, veru, možno.“

„A ak vyvráti Macbetha, čo si myslíš o tamtom ako policajnom prezidentovi?“ Hekate kývol ku sklu, kde jedna zo sestier utierala Lennoxovo ľavé predlaktie servítkou namočenou v alkohole a hľadala žilu, kam by mu bodla pripravenú striekačku.

„Lennox?“ prekvapil sa Jack. „To myslíte vážne?“

Hekate mľaskol jazykom. „Je to chlap, ktorý zničil Macbetha. Hrdina, ktorý obetoval vlastné telo za záchranu starostu mesta. A nikto nevie, že pracuje pre mňa.“

„Ale Malcolm sa vrátil. A všetci vedia, že Lennox bol Macbethov poskok.“

„Lennox počúval príkazy ako správny lojálny policajt. A všetci Malcolmovia a Duffovia môžu poľahky zmiznúť. Roosevelt vyhral na vozíku svetovú vojnu. Veru, mohol by som ho dostať do kresla policajného prezidenta. Čo povieš?“

Jack sa pozrel na Lennoxa. Neodpovedal.

Hekate sa zasmial a položil veľkú mokrú dlaň na Jackovo chudé rameno. „Viem, nad čím premýšľaš, platesa. A čo ja? Kto bude mať osoh zo mňa, keď Macbeth zmizne? Tak verme, že to Macbeth dá, čo povieš? Poď, pustím ťa von.“

Jack sa ešte poslednýkrát pozrel na Lennoxa, potom sa zvrtol a vykročil za Hekatem k dverám toaliet a železničnej stanici.

„Počkajte,“ zastavil Lennox sestričku, keď mu priložila hrot ihly k pokožke.

Strčil si voľnú pravú ruku do veľkého bočného vrecka na vozíku. Potiahol šnúrku.

„Teraz,“ pokynul jej.

Vpichla mu hrot ihly do žily a zatlačila vo chvíli, keď on vytiahol ruku z vrecka, zahnal sa ňou popri vozíku a pustil. Predmet, ktorý mu Priscilla priniesla z kancelárie, sa chvíľu kotúľal po betónovej podlahe, potom zmizol pod stolom so skúmavkami, rúrkami a hadičkami pri kotle.

„Haló, to bolo čo?“ spýtala sa Strega.

„Podľa dedka granát, ktorým dostal do hlavy,“ odvetil Lennox a pocítil opojenie, aké sa nikdy nevyrovná prvému razu. No aj tak sa zachvel blahom. A po dlhých rokoch hľadania sa dostával najbližšie k zmyslu života. Ak ho práve nenašiel. Bodka.

„Ale možno to bol Stielhandgranate 24. Alebo popol...“

Ďalej sa nedostal.

* * *

Jack bol na polceste hore schodmi, keď ho výbuch strhol na zem. Vstal a obrátil sa k toaletám. Dvere zmizli, zvnútra sa valil dym. Čakal. Keď neprichádzali ďalšie výbuchy, pomaly sa vrátil k toaletám. Kabínka aj dvere do kuchyne neexistovali. V miestnosti horelo a v žiare ohňa videl, že výbuch zničil všetko. Kuchyňa ani tí, ktorí sa v nej nachádzali v čase výbuchu, už viac nejestvovali. A ešte pred piatimi sekundami...

„Bonus…“

Hlas sa ozýval priamo pred ním. Potom vyliezol spod oceľových dverí. Zašliapnutý šváb v bielom obleku. Mokrú tvár mu pokryla špina, oči mu sčerneli šokom.

„Pomôž mi…“

Bonus chytil starca za ruky a ťahal ho k dverám toalety, kde ho prevrátil na chrbát. Zničené telo. Z roztrhnutého brucha sa valila krv. Nesmrteľný Hekate. Neviditeľná ruka. Zostávali mu posledné minúty či sekundy života.

Všetka krv… Jack odvrátil zrak.

„Ponáhľaj sa, Jack. Nájdi niečo, čo…“

„Zavolám lekára,“ povedal Jack.

„Nie! Musíš mi previazať ranu, než vykrvácam.“

„Potrebujete lekára, hneď som späť.“

„Nechoď preč, Jack! Ne…“ Telo pred Jackom sa zrazu naplo a začalo zavýjať.

„Čo…“

„Žalúdočná kyselina! Mám v tele dieru. Bože, ja horím! Pomoc, Jack! Pom…“ Krik sa opäť zmenil na zavýjanie a Jack ho len nehybne pozoroval. Keď ležal na chrbte a bezmocne rozhadzoval rukami aj nohami, vyzeral ako skutočný šváb.

„Hneď som späť,“ zopakoval Jack.

„Nie, nie!“ kričal Hekate a pokúšal sa ho chytiť za nohy.

Jack sa mu však vytrhol a odišiel. Na schodoch ešte raz zastal, obzrel sa doľava na západ, na Inverness. Za Macbethom. Za Sant Jordi. V čakárni je telefónna búdka. Obrátil sa na východ. K horám. Na druhú stranu. K novým vodám. K otvoreným a nebezpečným vodám. No muž – aj štítovec – musí niekedy podstupovať takéto voľby, aby prežil.

Jack sa nadýchol. Neváhal, len potreboval vzduch.

A vykročil na východ.

Nad Macbethom vyhrával krištáľový luster. Zdvihol zrak. Luster sa kolísal a napínal laná, na ktorých bol zavesený.

„Čo to bolo?“ zareval Seyton z mezanínu, od Gatlingových guľometov v juhovýchodnom rohu kasína.

„Koniec sveta,“ odvetil Macbeth. A potichu pre seba dodal: „Aspoň dúfam.“

„Prišlo to od stanice,“ zakričal Olafson spoza guľometu na severovýchode. „Výbuch?“

„Tralá!“ vrieskal Seyton. „Prichádzajú s delostrelectvom.“

„Naozaj?“ vydesil sa Olafson.

Seytonov smiech sa odrážal od stien. Keď analyzovali obranu Invernessu, dospeli k jednoznačnému záveru, že útok musí prísť z Námestia pracujúcich, keďže zamurovaná fasáda bez okien na druhej strane pripomína múr pevnosti.

„Až sem cítim tvoj strach, Olafson. Aj vy dole ho cítite, šéfe?“

Macbeth si zívol. „Už ani neviem, ako vonia strach, Seyton.“ Pošúchal si tvár. Na chvíľu si zdriemol a snívalo sa mu, že leží na posteli vedľa Lady, keď sa dvere nehlučne otvorili. Postava na prahu bola oblečená v plášti, s kapucňou stiahnutou tak hlboko do čela, že až keď pristúpila celkom blízko a osvetlila ju lampa, pochopil, že je to Banquo. Jedno oko mu zmizlo, z líc aj z čela mu vyliezali prepletené biele červy. Macbeth siahol do bundy, vytiahol z dvojitého puzdra dýku a hodil. Zavŕtala sa Banquovi do čela poľahky, akoby kosť už stihli zožrať červy. No prízrak sa nezastavil, kráčal ďalej k posteli. Macbeth vydesene zalomcoval Lady.

„Je mŕtva,“ konštatoval prízrak. „A ty musíš hádzať striebro, nie oceľ.“ Nebol to Banquov hlas. Bol to...

Banquovi odpadla hlava na dlážku, zakotúľala sa pod posteľ a z kapucne sa naňho škerila Seytonova tvár.

„Čo chceš?“ zašepkal Macbeth.

„To, čo ty, šéfe. Darujem vám dieťa. Aha, čaká na mňa.“

„Si šialený.“

„Dôveruj mi. Nepotrebujem na oplátku veľa.“

„Je mŕtva. Zmizni.“

„Všetci sme mŕtvi. Urob to teraz, zasaď semeno. Ak to neurobíš, urobím to ja.“

„Zmizni!“

„Posuň sa, Macbeth. Vezmem si ju, ako si Duff bral Meredi…“

Druhá dýka zasiahla Seytona do úst. Zaťal zuby, schmatol rukoväť, zlomil ju a podal Macbethovi. Potom mu vyplazil krvavý, rozrezaný jazyk a zasmial sa.

„Už spomínali niečo v rádiu?“

Macbeth sa strhol. Seyton kričal.

„Nič,“ odvetil Macbeth, pošúchal si tvár a pridal hlasitosť. „Ešte dvadsať minút do východu slnka.“ Študoval biely pásik jemného prášku na zrkadle, ktoré si položil na deku. Videl vlastnú tvár. Pásik mu ňou prechádzal ako jazva.

„A ty naozaj toho chlapca zabiješ?“ zakričal Olafson.

„Jasné, Olafson!“ odpovedal Seyton. „Sme chlapi, nie utárané ženské!“

„Ale… čo bude potom? Nebudeme mať s čím vyjednávať.“

„Znie ti to povedome, Olafson?“ Ďalší smiech zo severovýchodu.

„Nemáme sa čoho báť,“ zapojil sa Macbeth.

„Čo hovoríte, šéfe?“

„Ešte sa nenarodil človek, ktorý by mi mohol ublížiť. Hekate mi sľúbil, že budem policajný prezident, kým po mňa nepríde Bertha. O Hekatem môžete tvrdiť všeličo, no drží slovo. Upokoj sa. Tourtell ustúpi.“ Macbeth sa pozrel na Kasiho, ktorý len mlčky sedel opretý chrbtom o stĺp, s pohľadom upretým do prázdna. „Ako to vyzerá, Seyton?“

„Pri Berthe sa schádzajú ľudia. Zdá sa, že sú to normálni policajti, ale aj civili. Pár z nich má samopaly, niektorí pušky a pištole. Ak nás takto napadnú, nemal by to byť problém.“

„Vidíš aj sivé plášte?“

„Sivé plášte? Nie.“

„A tvoj sektor, Olafson?“

„Ani tu nie, šéfe.“

Macbeth však vedel, že tam sú. A dávajú naňho pozor.

„Počul si o Tithónovi, Seyton?“

„Nie. Kto je to?“

„Grék. Hovorila mi o ňom Lady. Potom som si o ňom čosi prečítal. Eos bola bohyňa východu slnka, ukradla si mladého milenca, obyčajného chlapca menom Tithónos. Postarala sa o to, aby mu sám šéf, Zeus, dal večný život, aký žila ona. Chlapec oň nežiadal, nanútili mu ho. No bohyňa mu zabudla objednať večnú mladosť. Chápeš?“

„Možno chápem, ale nechápem, ako to súvisí, šéfe.“

„Všetko sa stráca, všetci ostatní umierajú, len Tithónos si hnije vo svojej starobe a samote. Nič nezískal, naopak, skončil vo väzení, jeho večný život je odporným prekliatím.“

Macbeth vstal tak prudko, že sa mu zatočila hlava. Hovorí z neho len trúchlivá myseľ a opica po droge.

Mesto mu predsa leží pri nohách a čoskoro bude nezvratne jeho, len jeho, a splní mu všetko, čo si zažiada. A bude sa môcť sústrediť len na ukojenie túžob a radostí. Túžob a radostí.

* * *

Duff prešiel prstom po praskline v podstavci Berthy. Počul Malcolma: „Prepáčte, pustite ma dopredu!“

Zdvihol zrak a sledoval, ako si Malcolm kliesni davom cestu na schody.

„Aj vy ste to počuli?“ spýtal sa zadýchaný.

„Áno,“ prikývla Caithnessová. „Mala som pocit, že zletí strecha. Znelo to ako pokusný podzemný výbuch.“

„Alebo zemetrasenie,“ ukázal Duff na prasklinu.

„Zdá sa, že prišlo viac ľudí, než som pozýval,“ konštatoval Malcolm s pohľadom na dav, ktorý sa zhromaždil pod schodmi za barikádou policajných áut a za veľkým červeným hasičským autom. „Všetko sú to hasiči a policajti?“

„Nie,“ odvetil muž, ktorý k nim vyšiel po schodoch. Malcolm si všimol jeho čiernu uniformu.

„Námorný kapitán?“

„Lodivod,“ odvetil nevysoký chlapík. „Fred Ziegler.“

„Čo tu robí lodivod?“

„V noci som počul Kitea v rádiu, obvolal som pár ľudí a zachytil chýr o tom, čo sa chystá. Povedzte mi, ako vám pomôžem.“

„Máš zbraň?“

„Nie.“

„Vieš strieľať?“

„Desať rokov som slúžil u mariňákov.“

„Fajn. Choď za tamtým chlapom v policajnej uniforme a on ti zoženie pušku.“

„Ďakujem.“ Lodivod sa dotkol bielej čiapky a odišiel.

„Čo hovorí Tourtell?“ spýtal sa Duff.

„Capitol je informovaný o rukojemníckej dráme,“ odvetil Malcolm. „No nemôžu nám pomôcť, kým nebude popoludní vystavený zatykač.“

„Ale, panebože, veď v hre sú ľudské životy!“

„Jeden ľudský život. To nestačí na zásah federálnej polície, ak o to nepožiada policajný prezident.“

„Zasraná politika! A kde je teraz Tourtell?“ Duff sa zadíval na východ. Nad hrebeňom sa bledomodrá obloha farbila do čoraz sýtejšej červenej.

„Odišiel do rozhlasu,“ odvetila Caithnessová.

„Vyhlási výnimočný stav,“ dodal Malcolm.

„Musíme zasiahnuť ihneď, kým prijímame pokyny od starostu mesta. Bezprostredne po vyhlásení výnimočného stavu budeme len nezákonní povstalci a všetci títo sa od nás odvrátia.“ Kývol k davu pod nimi.

„Macbeth sa dobre zabarikádoval,“ pripomenula mu Caithnessová. „Bude to stáť veľa ľudských životov.“

„Áno.“ Malcolm si priložil megafón k ústam. „Ľudia dobrí! Zaujmite miesta!“

Prítomní sa stiahli za autá, ktoré parkovali pod schodmi. Vyložili zbrane na strechy áut, na múriky, ukryli sa za pancierovým Sonderwagenom gardy a za veľkým červeným hasičským autom. Všetci mierili na Inverness, keď Malcolm nasmeroval megafón tým istým smerom.

„Macbeth! Hovorí zástupca policajného prezidenta Malcolm. Vieš, a aj my to vieme, že si v beznádejnej situácii. Môžeš to chvíľu odďaľovať, no nevyhneš sa tomu. Prepusť rukojemníka a vzdaj sa. Dávam ti jednu, opakujem jednu minútu.“

„Čo hovoril?“ zakričal Seyton.

„Dal mi minútu,“ zopakoval Malcolmovo ultimátum Macbeth. „Vidíš ho?“

„Áno, stojí hore na schodoch.“

„Olafson, vezmi zbraň a zatvor mu papuľu.“

„Mám…?“

„Áno, presne to máš.“

„Sláva Macbethovi!“ zasmial sa Seyton.

„Počúvaj,“ zakričal Macbeth.

Duff sa díval striedavo na hory, na hodinky a na chlapov okolo neho. Od nervozity im šklbalo v lakťoch aj v ramenách. Menili polohu, aby si uvoľnili napätie v kolenách a stehnách, ktoré sa im začínali chvieť. Okrem šiestich dobrovoľníkov z gardy a pár policajtov mali títo ľudia normálne zamestnania, robili účtovníkov či hasičov, nikdy nestrieľali na človeka. A nikdy nikto nestrieľal na nich. A aj tak sem prišli. Aj tak boli ochotní v rámci svojich chabých možností obetovať všetko. Odpočítal posledné tri sekundy.

Nič sa nestalo.

Duff si vymenil pohľad s Malcolmom, pokrčil plecom.

Malcolm si vzdychol a priložil si megafón k ústam.

Duff ani nepočul výstrel.

Malcolm sa zatackal, megafón dopadol s rinčaním na zem.

Duff s Fleanceom reagovali súčasne, hodili sa na Malcolma a položili ho na zem, kryjúc ho vlastným telom. Duff sa mu pokúšal nahmatať pulz, nájsť miesto, odkiaľ mu vyteká krv.

„Všetko je v pohode,“ vzdychal Malcolm. „Je to okej, zasiahol len megafón.“

„Keď si hovoril o zatvorení papule, počítal som s tým, že to bude navždy,“ zakričal Seyton. „Teraz si myslia, že sa bojíme, šéfe.“

„Omyl,“ nesúhlasil Macbeth. „Teraz vidia, že to myslíme vážne, no zároveň konáme chladnokrvne. Ak by sme zabili Malcolma, poskytli by sme im dôvod zaútočiť na nás so spravodlivou zúrivosťou. Takto budú ďalej váhať.“

„Podľa mňa aj tak zaútočia,“ poznamenal Olafson.

„Aha, náš Sonderwagen. Ide na nás.“

„Tak to je o niečom inom. Policajný prezident má azda právo brániť sa. Seyton?“

„Áno?“

„Nech sa im prihovorí slečna Gatlingová.“

Duff vyzrel spoza Berthy a sledoval ťažkopádne, opancierované auto s názvom Sonderwagen, ktoré sa vydalo cez námestie k Invernessu. Z výfuku mu vychádzal ťažký, čierny dieselový mrak. Umenie nemeckých inžinierov, oceľové platne, nepriestrelné sklá. Ricardov plán sa opieral o tradičnú taktiku jednotiek rýchleho nasadenia. Šesť dobrovoľníkov z gardy odvezie auto ku vchodu, strelí do okien slzný plyn, prerazí dvere a vbehne do budovy v plynových maskách. Kritická chvíľa nastane, keď sa priblížia dosť na to, aby strieľali slzný plyn. Musia kvôli tomu vystúpiť z auta. Našťastie to potrvá len pár sekúnd, no počas tých pár sekúnd potrebujú, aby ich ostatní kryli paľbou.

V Malcolmovej vysielačke zapraskalo. Ozval sa Ricardo:

„Krycia paľba o tri – dva – jeden…“

„Páľ!“ zareval Malcolm.

Keď zbrane začali páliť z barikád, znelo to ako bubeníkove fanfáry. Z primalého bubna, uvedomil si Duff. Hluk prehlušilo zavýjanie z druhej strany.

„Bože dobrý,“ zašepkala Caithnessová.

Spočiatku to vyzeralo ako prietrž mračien, bičujúca prach na dlažbe pred Sonderwagenom.

Potom to s klokotavým zvukom zasiahlo nárazník, kapotu, čelné sklo aj strechu. Auto akoby pokľaklo v kolenách a kleslo na cestu.

„Pneumatiky,“ uvedomil si Fleance.

Auto pokračovalo vpred, pomalšie, akoby bojovalo s orkánom.

„Zvládne to, je to obrnené auto,“ konštatoval Malcolm.

Auto čoraz väčšmi spomaľovalo. Až napokon celkom zastalo. Bočné zrkadielka aj nárazník kamsi odleteli.

„Bolo to obrnené auto,“ vydýchol Duff.

„Ricardo?“ zareval Malcolm do vysielačky. „Ricardo? Ústup!“

Ticho.

Auto akoby tancovalo na mieste.

Potom salva náhle stíchla. Na námestí sa rozhostilo ticho, ktoré prerušil len nárek čajky plachtiacej im nad hlavami. Z auta vychádzala červená para.

„Ricardo! Naspäť! Ricardo!“

Naďalej ticho. Duff civel na auto, na jeho vrak. Nikde ani náznak života. A už si vedel predstaviť, ako to vyzeralo. Vtedy popoludní vo Fife.

„Ricardo!“

„Sú mŕtvi,“ potichu konštatoval Duff. „Všetci sú mŕtvi.“

Malcolm naňho pozrel.

Duff si prešiel dlaňou po tvári. „Aký je náš ďalší ťah?“

„Neviem, Duff. Toto bol náš ťah.“

„Hasičské auto,“ navrhol Fleance.

Pozreli sa na chlapca.

Schúlil sa na chvíľu, akoby nevedel čeliť ťarche pozornosti, ktorú mu venovali. No rýchlo sa spamätal a hlas sa mu len máličko zachvel: „Musíme využiť hasičské auto.“

„To nestačí,“ namietol Malcolm.

„Nie, no môžeme prejsť odzadu, z Ulice striedmosti.“ Fleance prehltol slinu a pokračoval. „Veď ste videli, ako pálili na auto oboma guľometmi, znamená to, že si nekryjú chrbát.“

„Lebo vedia, že tadiaľ neprejdeme,“ poznamenal Duff. „Nie sú tam dvere ani okná, len múry, cez ktoré sa prebije len kompresorová vŕtačka alebo ťažké delostrelectvo.“

„Nechcem prejsť cez tie múry,“ podotkol Fleance. Zrazu jeho hlas získal istotu.

„Okolo?“ zdvihol zrak Duff.

Fleance namieril ukazovákom k oblohe.

„Jasné!“ pochopila Caithnessová. „Veď hasičské auto.“

„Von s tým. Čo je také jasné?“ zahundral Malcolm a pozrel sa k hrebeňu.

„Rebrík,“ odvetil Duff. „Strecha.“

„Presúvajú hasičské auto,“ zakričal Seyton.

„Prečo?“ Macbeth si zívol. Chlapec sedel v tureckom sede na dlážke. Privieral oči. Ticho a mlčky, akoby sa už zmieril s osudom a len čakal na definitívny koniec. Tak ako Macbeth.

„Neviem.“

„A čo ty, Olafson?“

„Neviem, šéfe.“

„Takže neviete,“ zakričal Macbeth. Vytiahol striebornú dýku a zastrúhal ňou špičku zápalky. Strčil si ju medzi predné zuby. Dýku potom položil na deku pred sebou. Vytiahol dva žetóny, začal si ich prehadzovať medzi prstami. Naučil sa to v cirkuse. Toto cvičenie malo vyrovnávať rozdiel v motorike ľavej a pravej ruky. Chvíľu cmúľal zápalku, nepúšťal žetóny a snažil sa pomenovať, čo cíti. Nič. Pomenovať, na čo myslí. Nemyslí na Banqua a nemyslí ani na Lady. Myslí len na to, že nič necíti. A myslí ešte na jednu drobnosť: Prečo? Prečo...

Ešte na to chvíľu myslel.

Potom zatvoril oči a začal odpočítavať od desať.

* * *

„Toto nie je bežný domáci rebrík. Čím je človek vyššie, tým väčšmi sa bude kolísať,“ vysvetľoval muž v uniforme lodivoda Fleanceovi a dvom ďalším dobrovoľníkom. „Vždy hýbte len jednou končatinou, jedna ruka, potom jedna noha. Nemáte sa čoho báť.“

Lodivod si nahlas zívol, potom sa usmial, chytil rebrík a začal sa šplhať nahor.

Fleance sa díval za malým mužíkom a želal si, aby sa tiež tak nebál. Ulica striedmosti bola prázdna, až na hasičské auto s pätnásťmetrovým rebríkom, ktorý sa ťahal pozdĺž steny bez okien.

Fleance sa vydal za lodivodom a strach s každou priečkou rebríka klesal. To najhoršie mal už predsa za sebou. Prehovoril. A oni počúvali. Prikývli a pochopili. Potom sadli do hasičského auta a vyrazili na východ k železničnej stanici, veľkým oblúkom po nedeľne prázdnych uliciach, aby sa nepozorovane dostali za Inverness. Fleance zdvihol zrak.

Lodivod mu kýval, že vzduch je čistý.

Celú noc študovali pôdorys kasína a Fleance tak presne vedel, kde sa čo nachádza. Plochá strecha sa končí pri bránke a hneď za ňou je úzky rebrík, ktorý vedie do kotolne s dverami na chodbu na najvyššom poschodí hotela. V chodbe sa rozdelia, dvaja muži pôjdu po severných schodoch, dvaja po južných. Schody ich privedú do mezanínu. O pár sekúnd spustia paľbu od železničnej stanice, čím pritiahnu pozornosť guľometov na Námestie pracujúcich a prehlušia Fleancea a troch chlapov, ktorí sa prikradnú zozadu a eliminujú strelcov. Traja dobrovoľníci si zladili hodinky s Fleanceom. Bez námietok prijali, že ich vedie študent. Ten študent totiž očividne čosi vie o tomto type akcií. Ako to hovorieval jeho otec? Ak uvažuješ lepšie, musíš viesť. To je tvoja prekliata povinnosť voči spoločnosti.

Fleance začul streľbu od stanice.

„Za mnou!“

Prešiel k dverám na strechu, potiahol ich. Zamknuté. Počítali s tým. Kývol jednému z policajtov, chlapovi z dopravnej polície, ktorý vložil do dverí sochor a pritlačil. Zámka praskla na prvý pokus.

Za dverami vládla tma, no Fleance cítil teplo vychádzajúce z kotolne pod nimi. Bielovlasý policajt z ekonomickej kriminality chcel ísť prvý, Fleance ho zadržal.

„Za mnou,“ zašepkal a prekročil vysoký kovový prah. Márne sa snažil rozoznať niečo v tme. Kým hmatal po rebríku, musel skloniť samopal. Urobil prvý neistý krok na priečku kovového rebríka a ten sa rozospieval. Fleance zmeravel, keď ho oslepilo svetlo.

Baterka pod ním mu svietila rovno do tváre.

„Prásk,“ ozval sa hlas za svetlom. „Si mŕtvy.“

Fleance si uvedomil, že stojí v dráhe strely troch kolegov. A vedel aj to, že sa mu nepodarí prechytiť samopal tak, aby mohol strieľať. Lebo už pochopil, komu patrí ten hlas.

„Odkiaľ si vedel…“

„Uvažoval som: Prečo? Prečo odchádza hasičské auto, keď nikde nehorí?“ Hlas v tme sa potichu zasmial. „Vidím, že si ešte obúvaš moje topánky.“ Ujo Macbeth znel opito. „Počúvaj ma, Fleance, dnes zachrániš ľudské životy. Svoj vlastný aj životy tých troch vzbúrencov, ktorých si sem doviedol. Teraz vycúvaj a vráť sa na barikády. Máte aj lepšie možnosti ako ma odtiaľto vyduriť.“

Fleance si jazykom navlhčil podnebie. „Zabil si mi otca.“

„Možno,“ zašušlal hlas. „Alebo ho možno zabili okolnosti. Alebo možno jeho ambície týkajúce sa vlastnej rodiny. Ale pravdepodobne…“ Ticho prerušil hlboký výdych. „... som to bol ja. Už choď, Fleance.“

Fleanceovým mozgom preleteli všetky detské bitky s ujom Macbethom na dlážke v ich obývačke, kde dovolil Fleanceovi, aby ho už takmer premohol, a potom ho v poslednej chvíli prevalil na chrbát. Nerozhodovala ujova sila, ale jeho rýchlosť a precíznosť. No aký opitý je ujo Macbeth teraz? A o koľko sa zlepšila Fleanceova koordinácia? Možno má predsa šancu. Ak bude rýchly, možno sa mu podarí zastreliť ho. Zachráni Kasiho. Zachráni mesto. Pomstí...

„Nerob to, Fleance.“

Už bolo neskoro, Fleance vytiahol samopal a zvuk krátkej salvy ohlušil bubienky všetkých piatich mužov v kotolni.

„Ha!“ vydýchol Fleance.

Potom sa zrútil po rebríku nadol.

Necítil, kedy dopadol na dlážku, nevnímal nič, kým neotvoril oči. A aj tak potom nič nevidel, cítil len ruku na líci a počul hlas tesne pri uchu.

„Hovoril som ti, aby si to nerobil.“

„Kde… kde sú…“

„Odišli, ako som ich žiadal. Teraz spi, Fleance.“

„Ale…“ Vedel, že je prederavený. Tečie z neho.

Zakašľal. Čosi mu naplnilo ústa.

„Spi. A keď tam prídeš, pozdrav otca. Odkáž mu, že som ti v tesnom závese.“

Fleance otvoril ústa, no vyšla z nich len krv.

Cítil Macbethove prsty na viečkach, opatrné, nežné. Zatlačil mu ich. Fleance nasal vzduch, akoby sa chystal ponoriť pod hladinu. Ako keď padal z mosta do fjordu, do čiernej vody, do hrobu.

„Nie,“ zareval Duff, keď zbadal, ako sa k nim z východu blíži hasičské auto. „Nie!“

S Malcolmom vybehli autu v ústrety. Keď zastalo, prudko otvorili dvere z oboch strán. Šofér, dvaja policajti a lodivod pomaly vystúpili.

„Macbeth nás čakal,“ prezradil mu ešte zadýchaný lodivod.

„Zastrelil Fleancea.“

„Nie, nie!“ Duff zaklonil hlavu a prižmúril oči. Niekto mu položil na zátylok dlaň. Známa ruka. Caithnessová.

Dvaja muži v čiernych uniformách gardy pribehli k Malcolmovi. „Hansen a Edmunton hlásia nástup do služby. Teraz sme sa o tom dozvedeli, prišli sme čo najrýchlejšie. Pridajú sa aj ďalší.“

„Ďakujem, chlapi, ale už sme skončili.“ Malcolm kývol rukou. Ešte nevideli slnko, no silueta obráteného kresťanského kríža na vrchole kopca už zachytila prvé lúče. „Teraz to je už len na Tourtellovi.“

„Vymeňme rukojemníkov,“ navrhol Duff. „Ponúknime Macbethovi to, čo chce. Nás dvoch za Kasiho.“

„Myslíš si, že mi to už nenapadlo?“ zamračil sa Malcolm. „Macbeth by nikdy nevymenil starostovho syna za drobné mince, ako sme my dvaja. Okrem toho, ak Tourtell vyhlási výnimočný stav, Kasiho naozaj ušetrí. A nás popraví tak či tak. A kto potom povedie boj proti Macbethovi?“

„Caithnessová,“ odvetil Duff. „A všetci títo mešťania, ktorým tak veríš. Bojíš sa, alebo...“

„Malcolm má pravdu,“ zapojila sa Caithnessová. „Pre mesto máte väčšiu cenu živí.“

„Kurva!“ Duff sa jej vytrhol a vykročil k hasičskému autu.

„Kam ideš?“ zakričala za ním Caithnessová.

„Podstavec.“

„Čo?“

„Musíme rozbiť podstavec. Pozdravujem, pán riaditeľ!“

Muž, ktorý šoféroval hasičské auto, sa vzpriamil na sedadle. „Eh, ja nie som…“

„Máte v aute hasičské sekery a kladivá?“

„Samozrejme.“

* * *

„Hľa!“ zakričal Seyton. „Slnko už svieti na Obelisk. Chlapec zomrie!“

„Všetci zomrieme,“ potichu konštatoval Macbeth. Položil jeden žetón pod symbol srdca na červenej časti deky, druhý na čiernu polovicu. Oprel si bradu o ľavú ruku a vytiahol z rulety guľôčku.

„Čo sa vlastne dialo na streche?“ zakričal Seyton.

„Banquov chlapec.“ Macbeth roztočil ruletu a hodil do nej guľôčku. Z celej sily. „Vybavil som to.“

„Je mŕtvy?“

„Hovorím ti, že som to vybavil.“ Koleso rulety sa mu točilo pred očami, jednotlivé číslice zmizli a teraz tvorili súvislý kruh. Rozmazaný a zároveň celkom zreteľný. Odpočítal sa do stavu a ešte v ňom zotrvával. Ruleta sa točila. Tentoraz sa nezastaví, tentoraz už neopustí stav, zatvoril sa a zamkol za sebou dvere. Ruleta. Točí sa dokola v ústrety neznámemu, a aj tak dobre známemu osudu. Napokon vždy vyhrajú domáci. „Čo to búcha, Seyton?“

„Prečo sa neprídete pozrieť sám, šéfe?“

„Radšej zostanem pri rulete. Takže?“

„Začali rozbíjať úbohú Berthu. A už svieti slnko, šéfe, vidím ho. Krásna veľká guľa. Čas vypršal. Ideme...“

„Rozbíjajú Berthu?“

„Minimálne jej podstavec. Olafson, stráž námestie a strieľaj po všetkom, čo sa priblíži.“

„Rozkaz!“

Macbeth počul šuchot topánok na schodoch a zdvihol zrak.

Červený odtieň v Seytonovej tvári bol ešte výraznejší než zvyčajne, akoby sa spálil na slnku. Seyton vykročil popri rulete k stĺpu, kde Kasi naďalej sedel v predklone, dlhé vlasy mu padali do tváre.

„Kto ti dovolil opustiť pozíciu?“ okríkol ho Macbeth.

„Vybavím to raz-dva,“ odsekol Seyton a vytiahol spoza opasku čierny revolver. Priložil ho Kasimu k čelu.

„Stoj!“ zreval Macbeth.

„Šéfe, povedali sme, že prvý lúč, nemôžeme…“

„Povedal som stoj!“ Macbeth pridal hlasitosť v rádiu.

„… prihovára starosta Tourtell. Dnes v noci som dostal ultimátum od policajného prezidenta Macbetha, ktorý v poslednom období spáchal množstvo vrážd. Medzi jeho obete patrí aj bývalý policajný prezident Duncan. Včera večer Macbeth uniesol môjho syna Kasiho po neúspešnom pokuse o atentát na moju osobu. Vyhráža sa mi, že zabije môjho syna práve v tejto chvíli, keď slnko vychádza nad naším mestom, ak nevyhlásim výnimočný stav, ktorý mu dá do rúk neobmedzenú moc a zabráni federálnej intervencii. Ale my to nechceme. Ja to nechcem, vy to nechcete, Kasi to nechce, toto mesto nechce, aby mu vládol ďalší despota. Mnohí dobrí ľudia položili za túto vec v posledných dňoch život. Obetovali životy svojich synov. Obetovali synov tak, ako sme ich v tomto meste a v iných mestách obetovali počas svetovej vojny, keď bola naša demokracia ohrozená. A teraz vychádza slnko, Macbeth čaká pri rádiu na správu, ktorá potvrdí, že tento deň a toto mesto patrí jemu. Chcem vám niečo odkázať, Macbeth. Vezmite si ho. Kasi je váš. Obetujem ho. A viem a dúfam, že aj on by obetoval mňa alebo syna, ktorý sa mu nikdy nenarodí. A ak ma teraz počuješ, Kasi... zbohom... moje všetko.“ Tourtellovi sa rozochvel hlas. „Nemilujem ťa len ja, ale celé naše mesto. A budem ti zapaľovať sviečky na hrobe, kým bude žiť naša demokracia.“ Odkašľal si. „Ďakujem, Kasi. Ďakujem, občania. A teraz tento deň patrí nám.“

Po krátkej chvíli ticha sa ozval šumiaci záznam zvučného mužského hlasu, ktorý spieval: Náš Boh je pevný ako hrad.

Macbeth vypol rádio.

Seyton sa zasmial a potiahol spúšť. Kohútik na revolveri sa pohol. „Prekvapený, Kasi? Skurvysyn nemá pre kurevníka cenu, chápeš? Ale ak mi teraz venuješ svoju dušu, sľubujem ti bezbolestnú guľku do hlavy namiesto do brucha. A pomstu tomu kurevníkovi a jeho sprisahancom. Čo povieš, chlapče môj?“

„Nie.“

„Nie?“ Seyton uprel neveriaci pohľad na miesto, odkiaľ vyšli tie slová.

„Nie,“ zopakoval Macbeth. „Nezomrie. Odlož revolver, Seyton.“

„A dovolím tým vonku, aby dosiahli svoj cieľ?“

„Počul si ma. Nezabíjame bezbranných.“

„Bezbranných?“ zasyčal Seyton. „A čo my bezbranní? Dovolíme Duffovi s Malcolmom, aby nás zasa ošťali? Rozhodli ste sa zradiť svoju úlohu, práve keď…“

„Seyton, tvoj revolver mieri na mňa.“

„Možno mieri. Lebo vám nedovolím zastaviť príchod blížiacej sa ríše, Macbeth. Nielen vy máte poslanie, ja…“

„Viem, čo ty. A ak neodložíš ten revolver, si mŕtvy muž. Teda, stopercentne mŕtvy.“

Seyton sa zasmial. „Neviete o mne všetko, Macbeth. Napríklad to, že ma nemôžete zabiť.“

Macbeth sa zadíval do ústia revolvera. „Tak to urob, Seyton. Lebo len ty ma môžeš za ňou poslať. Lebo si sa nenarodil, ale ťa stvorili. Stvorili ťa zlé sny, zákernosť a všetko to, čo chce len ničiť a rozkladať.“

Seyton zavrtel hlavou a namieril na Kasiho čelo, nespúšťajúc zrak z Macbetha. V tej chvíli prenikol cez veľké okná v mezaníne prvý slnečný lúč. Macbeth sledoval, ako Seyton zdvíha dlaň, aby si zaclonil oči, keď sa mu dotkol tváre.

Macbeth hádzal proti slnečnému svetlu na kmeň stromu, do srdca vyrezaného do kmeňa. A vedel, že trafí, lebo mu z končekov prstov priamo do toho srdca viedli žily.

Čosi buchlo. Seyton sa zapotácal, najprv sa prekvapene pozrel na rukoväť dýky, ktorá mu trčala z hrude. Pustil revolver a chytil dýku, klesol na kolená. Zdvihol hlavu a zadíval sa na Macbetha zastreným pohľadom.

„Striebro,“ utrúsil Macbeth a opäť si strčil medzi zuby zahrotenú zápalku. „Vraj účinkuje.“

Seyton padol doluznačky a zostal ležať s hlavou medzi chlapcovými bosými nohami.

Macbeth položil bielu guľôčku zo slonoviny na drevený rám rotujúcej rulety a hodil ju do protismeru.

„Pokračujte!“ zakričal Duff na chlapov, ktorí bili kladivami a hasičskými sekerami do podstavca. Spod rúk im odlietali veľké kusy betónu.

A zrazu podstavec povolil a nárazník lokomotívy s hrmotom zletel na zem. Duff sa takmer prekotil v kabíne rušňovodiča, no stihol sa zachytiť páky. Kabína pred ním visela šikmo nadol, ale už sa nehýbala.

„Tak do toho!“

Nič.

„Zaber, ty stará mrcina!“

Vtedy Duff zacítil pod nohami pohyb. Azda to ne...? Alebo... počul zvuky, tiché mrmlanie. Naozaj, pohla sa. Po prvýkrát po osemdesiatich rokoch sa Bertha Birnamová pohla a mrmlanie pohyblivých kovových častí sa zmenilo na protestný rev. Roky hrdze a zákony trenia a zotrvačnosti sa ju pokúšali zadržať, no gravitačná sila už víťazila.

„Z cesty!“ zareval Duff, pritiahol si remeň samopalu a rukou skontroloval, že má za opaskom rezervnú zbraň.

Kolesá lokomotívy sa roztočili, vytrhnuté z driemot, pomaly sa pohli po osemmetrovej koľajnici a zbehli z podstavca. Predné narazili prvé na najvyšší schod, kde pod nimi s prenikavým lomozom praskala kamenná dlažba. Chvíľu sa zdalo, že sa tam lokomotíva zastaví, no potom Duff začul praskot ďalšieho schodu. A ďalšieho. A už vedel, že nič nezadrží túto masu, ktorá postupne naberala rýchlosť. Civel priamo pred seba, len kútikom oka si všimol, že niekto vyskočil a zaujal miesto po jeho boku.

„Jednosmerný lístok do Invernessu poprosím.“ Bola to Caithnessová.

„Šéfe!“ zakričal Olafson.

„Áno?“ Macbeth sledoval krúženie guľôčky zo slonoviny.

„Zdá sa mi, že… že… ide.“

„Čo ide?“

„V… vlak.“

Macbeth zdvihol zrak. „Vlak?“

„Bertha! Ona ide… sem! To je…“

Zvyšok jeho slov sa stratil v hluku. Macbeth vstal. Zo svojho miesta nedovidel k staničnej budove, len ku skláňajúcemu sa námestiu pred veľkým oknom. Všetko však počul. Dlažbu rozbíjajúcu sa na márne kúsky, hučanie nejakého netvora. Blížil sa. Až mu vstúpil do zorného poľa.

Prehltol.

Bertha.

„Páľ!“

Zástupca policajného prezidenta Malcolm civel pred seba. Lebo vedel, že nech sa stane čokoľvek, nikdy v živote už nič podobné neuvidí. Lokomotíva, ktorá požiera kameň a kreslí svoju vlastnú trať na Námestí pracujúcich. Dopravný prostriedok, ktorý ich predkovia vyrobili zo železa, bol príliš ťažký a masívny, aby sa dal zastaviť, s guľôčkovými ložiskami, ktoré nezhrdzaveli ani nevyschli napriek ľahostajnosti celých generácií ľudí, čo ju zanedbávali. Od lokomotívy teraz odskakovali salvy z guľometov ako vodné kvapky, kým ona neochvejne smerovala k Invernessu.

„Je to pevnosť,“ poznamenal niekto po jeho boku.

Malcolm zavrtel hlavou. „Len brloh gamblerov,“ odvetil.

„Drž sa!“ zareval Duff.

Caithnessová si sadla na kovovú dlážku a oprela sa chrbtom o stenu, aby unikla ohňostroju guliek, ktoré jej hvízdali nad hlavou. Čosi kričala, s napätými svalmi v tvári a s privretými očami.

„Čo?“ kričal Duff.

„Milu…“

Potom narazili do Invernessu.

Macbeth sa kochal pohľadom na Berthu, telo ktorej mu pred nárazom zakrylo celé okno.

Mal pocit, že celá budova, dlážka pod ním, vzduch v miestnosti, všetko ustupuje, keď lokomotíva prerazila stenu kasína. Zvuk mu zakryl bubienky ako blana. Komín lokomotívy sa zarezal do východného mezanínu a jej mohutný nárazník do podlahy. Steny ju na chvíľu pribrzdili, no prehrýzala sa ďalej, meter za metrom. Zastala asi pol metra od neho, s komínom v zábradlí západného mezanínu a s nárazníkom na stole rulety. Na okamih zavládlo úplné ticho. Potom sa ozvalo rinčanie krištáľov. A Macbeth už vedel, čo sa stane. Bertha práve prerezala laná lustra nad ním. Ani sa nepokúsil uniknúť, nezdvihol ani len zrak. Len na kratučkú chvíľu si stihol uvedomiť, že ho obklopil český krištáľ, než sa rozhostila úplná tma.

Duff vyliezol na strechu lokomotívy s pripraveným samopalom. Nízke slnečné lúče sa predierali cez zvírený prach.

„Guľomety v severnom krídle sú bez obsluhy!“ zakričala mu za chrbtom Caithnessová. „A čo...“

„Aj na juhu,“ prisvedčil Duff. „Seyton leží pri rulete s dýkou v hrudi, vyzerá dosť mŕtvo.“

„Kasi je tu. Zdá sa, že je v poriadku!“

Duff sa obzeral po miestnosti, ktorá kedysi slúžila ako herňa. Vykašľal prach. Načúval. Okrem hrkotu guľôčky, ktorá sa freneticky krútila v rulete, vládlo úplné ticho. Nedeľa ráno. O niekoľko hodín budú biť kostolné zvony. Zliezol. Prekročil Seytonovu mŕtvolu na ceste k lustru. Šabľou odhrnul úlomky krištáľu z Macbethovej tváre.

Macbeth mal doširoka otvorené, prekvapené oči dieťaťa. Pozlátený hrot krištáľového lustra mu zmizol v pravom ramene. Z rany nevytekalo veľa krvi. Rytmicky sa mu sťahovala, akoby čerpala energiu z lustra.

„Dobré ráno, Duff.“

„Dobré ráno, Macbeth.“

„He-he. Pamätáš si ešte, ako sme sa zdravili každé ráno v decáku, Duff? Ty z horného lôžka.“

„Kde sú ostatní? Kde je Olafson?“

„Olafson je múdry chlapec. Vie, kedy prišiel čas zdrhnúť. Tak ako ty.“

„Tvoji chlapi z gardy neutekajú,“ opravil ho Duff.

Macbeth si vzdychol. „Veru, máš pravdu. Uveríš mi, keď ti poviem, že ti stojí za chrbtom a zabije ťa tak o... dve sekundy?“

Duff sa chvíľu díval na Macbetha. Potom sa prudko zvrtol.

V rozbitom mezaníne zbadal dve postavy proti rannému slnku, ktoré presvitalo cez dieru vo východnej stene. Jedna bola v skutočnosti veľké, stredoveké brnenie. Druhá Olafson a kľačala s puškou opretou o zábradlie. Pätnásť metrov. Na takú vzdialenosť trafí Olafson aj drobnú mincu.

Ozval sa výstrel.

Duff vedel, že je mŕtvy.

Tak prečo ešte stojí?

Ozvena výstrelu pomaly tíchla v sále.

Macbeth sledoval, ako Olafson padá na brnenie, ktoré sa nakláňa k diere v mezaníne a s rinčaním dopadá na podlahu. Olafson zostal v mezaníne, tvár si tisol k zábradliu. Jedno líce mal pritlačené k oku, druhé oko zatvorené, akoby zaspal nad svojou zbraňou.

„Fleance!“ zakričala Caithnessová.

Duff sa obzrel k severnej stene.

A tam, v mezaníne, kde sa začínali schody na vyššie poschodia, stál Fleance. Košeľu mal zmáčanú krvou, potácal sa. Zdalo sa, že sa zúfalo drží ešte dymiacej pušky.

„Caithnessová, odveď preč Kasiho a Fleancea,“ zakričal Duff. „Ihneď.“

Duff klesol na stoličku vedľa rulety. Guľka v rulete sa už spomalila, jej zvuk sa zmenil.

„Čo teraz?“ vydýchol Macbeth.

„Počkáme tu na ostatných. V nemocnici ťa dajú dokopy. Potom ťa čaká väzba. Federálny proces. Budú o tebe hovoriť roky, Macbeth.“

„Ty si ešte vždy myslíš, že máš horné lôžko, Duff?“

Krištáľ zarinčal. Duff sa preľakol. Macbeth zdvihol ľavú ruku.

„Vieš, že som rýchly ako blesk. Keď pustíš šabľu a vytiahneš samopal, máš v hrudi dýku, vieš to, že?“

„Možno,“ odsekol Duff. Necítil strach, len hroznú únavu. „Aj tak napokon ako vždy prehráš.“

Macbeth sa zasmial. „A prečo?“

„Je to len jedna z tých právd, ktoré potvrdzujú samy seba. Vždy si to vedel, celý svoj život, že si odsúdený, aby si napokon prehral. Celý život si s tým žil, Macbeth.“

„Naozaj? Nepočul si to? Ešte sa nenarodil človek, ktorý by ma zabil. Hekate mi to sľúbil a viackrát dokázal, že dodrží svoj sľub. Tak vieš čo? Teraz môžem jednoducho vstať a odísť.“ Pokúšal sa posadiť, no ťarcha lustra ho nepustila.

„Hekate zabudol pri tom sľube na mňa,“ odvetil Duff, sledujúc Macbethovu ľavú ruku. „Ja ťa môžem zabiť, tak ticho lež.“

„Si hluchý, Duff? Hovorím, že…“

„Ja som sa nenarodil!“ zasyčal Duff.

„Nenarodil si sa?“

„Nie. Vyrezali ma z mojej matky, nenarodil som sa.“ Duff sa predklonil a prešiel si ukazovákom po jazve na tvári.

Macbeth naňho dlho neveriacky hľadel. „Ty… ty si ešte nebol na svete, keď ju Sweno zabil.“

„Bola so mnou tehotná. Hovorili mi, že sa pokúšala zastaviť krvácanie jednému z policajtov, keď sa Sweno zahnal týmto...“ Duff zdvihol šabľu. „... a rozrezal jej brucho.“

„A tvoju tvár.“

Duff pomaly prikývol. „Neutečieš pred nenarodeným mužom, Macbeth. Prehral si.“

„Vždy ten istý príbeh. Keď začíname, máme všetko a postupne o to prichádzame. Myslel som si, že aspoň amnestia v podobe smrti je garantovaná. No už ani tá nie je istá. Len ty mi môžeš venovať smrť a poslať ma tam, kde môžem opäť stretnúť svoju milovanú, Duff. Spas ma teda!“

„Nie. Si zatknutý a zhniješ vo väzení.“

Macbeth sa potichu zasmial. „To nemôžem a ty nemôžeš inak. Už si sa ma pokúsil zabiť v tej uličke. A neodoláš ani teraz. Lebo sme takí, akí sme, Duff. Len si namýšľame slobodnú vôľu. Rob, čo treba. Rob to, čo si. Alebo ti pomôžem a začnem ich postupne menovať? Meredith, Emilie a…“

„Ewan,“ dodal Duff. „To ty nevieš byť iný než vždy, Macbeth. Preto som tušil, že Kasi má nádej, aj keď slnko už vyšlo nad hory. Nikdy si nevedel zabiť bezbranného človeka. A hoci si ťa budú pamätať surovejšieho od Swena, skorumpovanejšieho od Kennetha, zradili ťa tvoje dobré vlastnosti, absencia surovosti.“

„Vždy som bol tvoj protiklad, Duff. Tvoj zrkadlový obraz. Preto ma teraz zabi.“

„Prečo máš tak naponáhlo? Na ľudí ako ty čaká predsa peklo.“

„Tak ma tam nechaj odísť.“

„Ak požiadaš o odpustenie hriechov, možno mu unikneš.“

„Tej možnosti som sa už vzdal, Duff. S potešením. Lebo sa už neviem dočkať, ako tam stretnem svoju milovanú, nech horíme na večné veky spolu.“

„Nie. Čaká ťa spravodlivý súd a neodsúdia ťa ani príliš prísne, ani príliš mierne. Staneš sa prvým dôkazom, že toto mesto sa začína civilizovať a možno sa raz scelí.“

„Ty úbohá nula!“ vykríkol Macbeth. „Klameš sám seba. Veríš, že si myslíš myšlienky, ktoré si chceš myslieť, že si človek, akým chceš byť, no tvoj mozog práve zúfalo hľadá zámienku, aby si ma zabil, keď tu ležím, príliš bezbranný, čo ťa odpudzuje. No tvoja nenávisť je ako tá lokomotíva. Keď sa raz pohla, nedá sa zastaviť.“

„Mýliš sa, Macbeth. Ľudia sa môžu zmeniť.“

„Naozaj? Tak ochutnaj dýku, ty slobodný muž.“ Macbethova ľavá ruka vkĺzla do bundy.

Duff reagoval inštinktívne, oboma rukami zovrel rukoväť šable a bodol.

S prekvapením sledoval, ako čepeľ šable bez odporu preniká do Macbethovej hrude. A keď narazila na dlážku, cítil, ako sa chvenie z Macbethovho tela prenieslo na čepeľ a naňho. Z Macbethových pier sa vydral vzdych, vytryskla z nich bledočervená krv a dopadla na Duffove ruky ako teplý dážď. Zadíval sa do Macbethových očí, nevedel, čo v nich hľadá, len to nenachádzal. Sledoval len zvyšky vyhasínajúceho svetla, rozšírené zreničky, ktoré postupne vytlačili dúhovky.

Duff pustil šabľu a ustúpil o dva kroky.

Úplné ticho.

Nedeľa ráno.

Blížili sa k nemu hlasy z námestia.

Nechcel. No vedel, že musí. A tak to urobil. Rozhrnul Macbethovi bundu.

Macbethova ľavá ruka sa dotýkala hrude. Nemal tam nič. Ani puzdro, ani dýku, len bielu košeľu, ktorá sa pomaly farbila do červena.

Ozval sa klepotavý zvuk. Duff sa zvrtol. Prichádzal od rulety.

Vstal. Na deke ležal žetón pod srdcom na červenej, druhý na čiernej. Zvuk však prichádzal od rulety, ktorá sa točila čoraz pomalšie. Biela guľka poskakovala medzi číslami. Potom sa upokojila, konečne v zajatí.

V jedinej zelenej štrbine, čo znamená, že domáci berie všetko.

Ani jeden z hráčov nevyhral.

43. kapitola

V diaľke bili kostolné zvony. Jednooký chlapec v čakárni železničnej stanice hľadel do denného svetla. Bol to zvláštny pohľad. Bertha clonila od nepamäti výhľad z čakárne na Inverness, stará lokomotíva však teraz zdobila fasádu kasína. Aj v ostrom slnečnom svetle videl majáky policajných áut a blesky novinárskych fotoaparátov. Ľudia sa už zhromaždili za policajnými páskami na Námestí pracujúcich, občas sa zablyslo svetlo aj za oknami Invernessu. Technici fotografovali mŕtvych.

Potom bol koniec.

Chlapec sa zvrtol a vykročil po chodbe. Keď sa priblížil ku schodom na toalety, čosi začul. Akoby niekde ticho a vytrvalo zavýjal pes. Už veľakrát počul nárek narkomanov na mizine, ktorí nemajú na ďalšiu dávku. Vyklonil sa cez zábradlie. Bledé šaty v hustej tme. Chcel kráčať ďalej, keď začul krik: „Počkaj! Nechoď! Mám peniaze!“

„Sorry, dedo, nemám tovar a ty nemáš prachy. Želám obstojný deň.“

„Ale mám predsa tvoje oko!“

Chlapec zmeravel. Vrátil sa k zábradliu. Pozrel sa nadol.

Ten hlas. Mohol by to naozaj byť... Prešiel ku schodom, obzeral sa okolo seba. Nikto iný tu nebol. Potom zišiel do vlhkej, studenej tmy. Smrad sa s každým schodom stupňoval.

Muž ležal na prahu toaliet. Jeho kedysi biely ľanový oblek bol teraz došklbaný a zmáčaný krvou. Ako samotný muž. Došklbané, krvavé zvyšky tela. Spod tmavej ofiny mu vytŕčala trojuholníková črepina. Po boku mu ležala palička s pozlátenou rúčkou. Jasné, že to je on. Muž, ktorého hľadal celé tie roky. Hekate.

Oči chlapca si postupne privykli na tmu a už videl aj otvorené rany na bruchu a na hrudi. Pulzovala z nich krv, len pomaly, akoby sa už míňala. Kým sa rana opäť zaliala krvou, rozoznával jeho ružovkasté, slizké vnútornosti.

„Ukonči moje trápenie,“ chripel starec. „Vo vrecku mám peniaze. Vezmi si všetky.“

Chlapec sa zadíval na muža. Muža z jeho snov, z divých fantázií. Po starcovom mokrom líci stekali slzy bolesti. Keby chcel, mohol by vytiahnuť krátku vyskakovačku, ktorou si sekal prášok. Jeho tenká čepeľ mu vzala oko. Mohol by ňou zaklať starca. Bolo by to poetické.

„Prederavilo ti žalúdok?“ spýtal sa chlapec a odhrnul mu sako. „Tečie ti do rany kyselina?“ Nazrel mu do peňaženky.

„Švihaj!“ chrapčal starec.

„Macbeth je mŕtvy,“ prezradil mu chlapec a rýchlo prepočítal bankovky. „Podľa teba sa tým svet zlepšil?“

„Čo?“

„Podľa teba budú tí, ktorí prídu po Macbethovi lepší, spravodlivejší a milosrdnejší? Prečo by mali byť?“

„Drž hubu, chlapče, a ukonči to! Ak chceš, vezmi si aj moju paličku.“

„Hekate, ak je smrť pre teba to najcennejšie, ja ti ju nevezmem tak, ako si mi ty vzal oko. A vieš prečo?“

Starec zvraštil čelo, zaostril zrak a chlapec cítil, že ho jeho slzami zmáčaný pohľad spoznal.

„Lebo verím, že my ľudia sme schopní zmeniť sa a byť lepší,“ dokončil chlapec a strčil si peňaženku do deravého vrecka nohavíc. „Preto si myslím, že ľudia po Macbethovi budú o čosi spravodlivejší. A inak, nie je zvláštne, že svet označuje slovom humánny, teda ľudský, čosi dobré a milosrdné?“ Chlapec vytiahol nôž a roztvoril ho. „Po tom všetkom, čoho sme sa v dejinách ľudstva dopustili.“

„Tu,“ zastonal starec a ukázal si na krk. „Rýchlo.“

„Pamätáš, že som si musel vyrezať oko sám?“

„Čo?“

Chlapec vtlačil nôž do starcových rúk. „Urob to sám.“

„Ale ty si povedal… ľudskejší... ja to nezvládnem... prosím!“

„Krôčik po krôčiku,“ odvetil chlapec, vstal a potľapkal sa po vrecku. „Zlepšujeme sa, ale zo dňa na deň sa z nás nestanú anjeli, chápeš.“

Zavýjanie sprevádzalo chlapca železničnou stanicou, až kým nevyšiel do oslnivého slnečného svetla.

44. kapitola

Ligotavá dažďová kvapka padala z oblohy tmou k roztraseným svetlám prístavného mesta. Poryvy vetra zo severozápadu hnali kvapku na východ k pomaly tečúcej rieke, ktorá rozdeľovala mesto pozdĺžne, a na juh k rušnej železničnej trati, ktorá ho rozdeľovala priečne. Vietor vzal dažďovú kvapku ponad štvrtý okrsok, Obelisk a moderný Prameň, dva hotely, kde nocovali obchodníci z Capitolu a kam občas zablúdil nejaký sedliak a pýtal sa, či tu kedysi nestálo kasíno. Väčšina na to už zabudla, no pamätali si druhé kasíno v budove riaditeľstva železníc, kde teraz sídlila mestská knižnica. Kvapka sa prehnala ponad policajnú centrálu, kde sa svietilo v kancelárii prezidenta Malcolma na porade vedenia o reorganizácii policajného zboru. Zamestnanci reagovali sprvoti pobúrene na nariadenie starostu Tourtella a vedenia mesta o znížení stavov – v dôsledku štatistík, potvrdzujúcich rýchlo klesajúcu kriminalitu. Takto sa odmeňuje policajný zbor za kvalitnú prácu posledných troch rokov? Napokon pochopili, že Malcolm má pravdu. Úlohou polície je urobiť, aby jej vlastná prítomnosť bola čo najviac zbytočná. Najhoršie dopadli, samozrejme, drogové oddelenie a úseky, ktorých sa nepriamo dotkol kolaps obchodu s drogami, napríklad úsek vrážd. Oddelenie boja proti korupcii si zachovalo plný stav, kým nové oddelenie boja s ekonomickou kriminalitou získalo ako jediné vyšší objem financií. Súviselo to jednak s vyššou hospodárskou aktivitou, keď mesto pritiahlo nové podniky, okrem toho išlo o uznanie faktu, že biele goliere to mali v minulosti príliš jednoduché, čo prispelo k dojmu, že polícia slúži len bohatým. Duff obhajoval veľkosť Orgkrimu tvrdením, že potrebuje zdroje na prevenciu. Je predsa oveľa drahšie zbavovať sa profesionálnych zločincov, keď sa už v meste uchytili. Pochopil však, že musí prijať škrty tak ako ostatní. Aj riaditeľka oddelenia vrážd Caithnessová – ktorá presvedčivo argumentovala, že pri zachovaní súčasného personálneho obsadenia konečne občanom ponúknu uspokojivú prácu v oblasti vyšetrovania vrážd – musela kapitulovať. A tak sa Duff tešil aspoň z toho, že sa začína víkend a s Caithnessovou pôjdu na piknik do Fife. Tešil sa na to a zároveň sa desil. Nechal svoj dom strhnúť a pozemok zarásť. Zostal však domček pri jazere. Chcel, aby si ľahli na slnko a voňali decht v doskách. Aby skúšali zachytiť zvyšky ozveny smiechu Emilie a Ewana. A potom sám prepláva na ostrov. Hovorí sa, že nejestvuje cesta späť k tomu, kým si bol. Musí zistiť, či je to pravda. Nechce zabudnúť. Chce sa konečne dívať vpred.

Dažďová kvapka pokračovala na východ, nad drahé obchody v druhom okrsku, kým nedopadla na zalesnený kopec vedľa mestského obchvatu, ktorý sa takto večer trblietal ako zlatá retiazka okolo krku mesta. Tam, na vrchole Kopčeka obesencov, kvapka dopadla medzi stromy a na veľký zelený dubový list. Stiekla až na jeho konček, chvíľu tam visela a zbierala ťarchu, aby zletela posledné metre k dvom mužom, ktorí sa skrývali v tme pod stromom.

„Zmenilo sa,“ konštatoval hrubý hlas.

„Odišli ste nadlho, pane,“ reagoval hlas o čosi jasnejší.

„Odišiel. Presne tak. To som si aj myslel. A ešte ste mi nepovedali, ako ste ma našli, pán Bonus.“

„Ako? Mám uši aj oči otvorené. Počúvam a vidím, to je môj talent. Obávam sa, že jediný.“

„Neviem, či vám celkom verím. Počúvajte, nebudem skrývať, že sa mi nepáčite, pán Bonus. Príliš mi pripomínate tvora, ktorý len pláva vo vode a prisáva sa na väčšie zvieratá, aby…“

„Štítovca, pane?“

„Skôr som mal na mysli pijavicu. Čosi malé a odporné. Pijavice však nie sú nebezpečné. A keď si teda myslíte, že mi pomôžete získať späť moje mesto, pokojne sa na chvíľu prisajte. Len si dávajte pozor. Ak budete príliš silno sať, rýchlo vás zo seba strasiem. Teraz počúvam.“

„Na trhu nejestvuje konkurencia. Keď tunajší trh s drogami vyschol, mnohí narkomani ušli do Capitolu. Mestská vláda a policajný prezident konečne trochu poľavili. Znižujú stavy. Teraz je príhodná chvíľa. Potenciál nových a mladých zákazníkov je nevyčerpateľný, našiel som dokonca sestru, ktorá prežila výbuch v Hekateho fabrike. Ešte nezabudla recept. Zákazníci nenájdu alternatívu k tovaru, ktorý im ponúkneme, pane.“

„A na čo ma vôbec potrebujete?“

„Nemám váš kapitál, priebojnosť ani vodcovské schopnosti, pane. Ale mám…“

„Uši a oči. A prísavky.“ Starec zahodil nedofajčenú cigarillu značky Davidoff Long Panatellas, kým sa kvapka na konári nad ním predĺžila. „Porozmýšľam. Nie však kvôli tomu, čo ste mi povedali, pán Bonus. Kvalitný výrobok si nájde svoj trh v každom meste.“

„Aha. Tak prečo?“

„Lebo toto mesto mi vzalo brata, moju klubovňu, všetko. A tak mu čosi dlhujem.“

Kvapka sa odtrhla. Zasiahla zvierací roh. Stiekla na lesklý povrch motocyklovej prilby.

„Dlhujem mu peklo.“

JO NESBØ

Macbeth

Z nórskeho originálu anglickej verzie Macbeth

(international edition), vydanej vydavateľstvom Hogarth

(Vintage/Penguin Random House UK)

v preklade Dona Bartletta v Londýne roku 2018

preložil Jozef Zelizňák.

Zodpovedná redaktorka Ina Martinová.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Fotografia autora na zadnej obálke Thron Ullberg.

V roku 2018 vydalo vydavateľstvo Práh,

Patočkova 2386/85, 169 00 Praha 6,

ako svoju 672. publikáciu.

Do epub upravil Luboš Vyskočil – Koršach.

Prvé vydanie v slovenskom jazyku.

ISBN 978-80-7252-742-7

www.prah.cz

www.hogarthshakespeare.com

www.vintage-books.co.uk

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

PRVÁ ČASŤ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

DRUHÁ ČASŤ

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

TRETIA ČASŤ

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

43. kapitola

44. kapitola

Tiráž