Erin Watt

PAPER PRINCESS

Copyright © 2016 by Erin Watt

Translation © 2018 by Martina Šturcelová

Jacket design © 2018 Natália Jarembáková

Slovak edition© 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5798-6

Poďakovanie

Počas toho, ako sme uvažovali, že dáme hlavy dokopy a budeme spolupracovať na tejto knihe, sme ani len netušili, ako skvelo to nakoniec dopadne a aké budeme posadnuté postavami aj svetom, ktorý sme vytvorili. Písanie tohto diela nám od prvej chvíle prinášalo radosť, no nikdy by sme ho nedostali z našich hláv do vašich rúk bez pomoci a podpory niekoľkých úžasných ľudí. Sme nesmierne vďačné: prvým čitateľkám – Margo a Shaune a Nine –, ktoré nás majú stále rady, hoci sme ich nechali v poriadnom napätí, našej reklamnej agentke Nine za jej nákazlivé oduševnenie a neutíchajúcu podporu,

Meljean Brooksovej za návrh obálky, ktorá sa k tejto sérii dokonale hodí.

Okrem toho sme, samozrejme, navždy zaviazané všetkým blogerom, kritikom a čitateľom, ktorí investovali čas do prečítania a hodnotenia našej knihy. Celý tento proces stojí za námahu vďaka vašej podpore a spätnej väzbe!

1. kapitola

„ ELLA , MÁŠ ÍSŤ do kancelárie riaditeľa,” oznámi mi pani Weirová ešte pred hodinou matematiky.

Pozriem sa na hodinky. „Veď ani nemeškám.“

Je o minútu deväť a tento prístroj sa nikdy nemýli. Je to pravdepodobne najdrahší kúsok, aký vlastním. Mama mi povedala, že hodinky patrili otcovi. Okrem spermií sú to jediné, čo po sebe zanechal.

„Nie, nejde o nedochvíľnosť. Tentoraz.“ Jej zvyčajne bezcitný pohľad je o čosi mäkší a moja intuícia okamžite vyšle varovanie do spomaleného a ešte neprebratého mozgu. Pani Weirová je tvrdohlavá a presne preto ju mám rada. K študentom sa správa tak, akoby sme sa na jej hodinách mali naozaj učiť matematiku, nie nejaké životné lekcie o milovaní blížneho svojho a podobných volovinách. Ak sa teda na mňa pozerá so súcitom, môže to znamenať iba jedno – dole v riaditeľni ma nečaká nič dobré.

„Dobre.“ V podstate nie som schopná zareagovať inak. Kývnem hlavou a vykročím ku kanceláriám.

„Úlohy ti pošlem mailom,“ zavolá za mnou pani Weirová. Zrejme si myslí, že sa už na hodinu nevrátim. Riaditeľ Thompson ma však nemôže prekvapiť ničím horším v porovnaní s tým, čo som už zažila.

Pred nástupom do tretieho ročníka strednej školy Georgea Washingtona som stratila všetko, čo bolo pre mňa dôležité. Ak aj pán Thomson nejako zistil, že nebývam v obvode, ktorý spadá pod našu školu, môžem klamať a získať čas. V prípade, že by ma chcel preradiť, čo by bolo dnes asi to najhoršie, čo by sa mi mohlo stať, dobre. Znesiem to.

„Ako sa máte, Darlene?“

Školská sekretárka s typickým staromódnym účesom na mňa spoza časopisu People sotva pozrie. „Sadni si, Ella. Pán Thompson sa ti bude hneď venovať.“

Presne tak. Oslovujeme sa s Darlene krstnými menami. Už počas prvého mesiaca na škole som strávila v tejto kancelárii dosť času vďaka opakovaným meškaniam. To sa však stáva, ak každú noc pracujete a hebkej posteľnej bielizne sa dotknete najskôr o tretej nadránom.

Naťahujem krk, aby som pomedzi žalúzie na kancelárii pána Thompsona aspoň niečo videla. Niekto sedí na stoličke pre návštevy, ale výhľad mám iba na pevnú sánku a tmavohnedé vlasy – môj absolútny protiklad. Som totiž blondína s modrými očami. Mama to považovala za láskavosť od darcu spermií.

Návšteva u riaditeľa mi pripomína podnikateľov zo susedných miest, ktorí boli ochotní ponúknuť mojej mame kráľovské prepitné, aby sa večer zahrala na ich priateľku. Niektorých to uspokojilo dokonca viac ako samotný sex. To tvrdila mama, samozrejme. Ja som sa o tom ešte nestihla presvedčiť… zatiaľ. A dúfam, že sa ani nikdy nebudem musieť. Presne preto potrebujem dokončiť strednú, aby som mohla ísť na výšku, vyštudovať a byť normálna.

Niektoré decká snívajú o cestovaní po svete, drahých autách, veľkých domoch. A ja? Chcem mať vlastný byt, chladničku plnú jedla a stálu prácu s dobrou plácou. Aspoň takú vzrušujúcu ako sušenie pastových hmôt.

Muži v kancelárii sa rozprávajú. Prejde pätnásť minút a stále melú.

„Hej, Darlene. Práve mi beží hodina matiky. Nemohla by som sa vrátiť, keď bude pán Thompson voľný?“

Snažím sa vyjadriť čo najslušnejšie, ale roky neprítomnosti dospelej osoby v mojom živote – moja nestála a roztomilá matka sa neráta – sa na mne podpísali. Nie vždy viem v sebe nájsť poslušnosť, akú dospelí očakávajú od niekoho, kto podľa zákona nemá dovolené piť alkohol.

„Nie, Ella, pán Thompson sa ti bude hneď venovať.“

Tentoraz má pravdu. Dvere sa totiž otvoria a v nich sa zjaví riaditeľ. Pán Thompson má takmer meter osemdesiat a vyzerá, akoby skončil strednú iba pred rokom. Nejakým záhadným spôsobom sa mu darí pôsobiť zodpovedne.

Naznačí mi, aby som vošla. „Slečna Harperová, poďte, prosím, dnu.“

Dnu? Kým je tam donchuan?

„Niekoho tam máte,“ upozorním na to, čo je zjavné. Celé to vyzerá riadne podozrivo a intuícia mi našepkáva, aby som odtiaľ čo najskôr vypadla. Ak sa však rozbehnem, prídem o svoj súčasný život, ktorý som plánovala celé mesiace.

Riaditeľ sa otočí a pozrie sa na donchuana. Ten sa postaví zo stoličky a zamáva na mňa obrovskou rukou. „Áno, on je dôvod, prečo ste tu. Poďte dnu.“

So sebazaprením prekĺznem okolo pána Thompsona a postavím sa tesne za dvere. Riaditeľ ich zavrie a sklopí žalúzie na oknách kancelárie. Znervózniem.

„Slečna Harperová, sadnite si, prosím.“ Riaditeľ ukáže na stoličku, ktorú práve uvoľnil donchuan.

Prekrížim si ruky a vzdorovito sa na nich zahľadím. Zem skôr zaplaví oceán, než si ja sadnem.

Riaditeľ si vzdychne a usadí sa na stoličke. Vie rozpoznať stratený prípad. To ma znepokojí ešte viac. Ak sa totiž vzdáva pri tomto boji, znamená to, že väčší ešte len príde.

Zoberie zo stola kôpku papierov. „Ella Harperová, toto je Callum Royal.“ Odmlčí sa, akoby mi to malo čosi hovoriť.

Royal medzitým na mňa hľadí, akoby nikdy predtým nevidel dievča. Zrazu si uvedomím, že prekríženými rukami som si stlačila prsia. Spustím ruky a nechám ich voľne visieť.

„Rada vás spoznávam, pán Royal.“ Každému v miestnosti je jasné, že si v skutočnosti myslím presný opak.

Môj hlas ho preberie z hypnózy. Svižne vykročí vpred, a skôr než sa stihnem pohnúť, skončí moja ruka medzi jeho dlaňami.

„Panebože, vyzeráš presne ako on.“ Slová iba zašepká, takže ich začujem iba ja. Potom mi potrasie ruku, akoby si zrazu uvedomil, kto je. „Prosím, hovor mi Callum.“

Rozpráva zvláštnym tónom, akoby sa mu to všetko hovorilo veľmi ťažko. Oslobodím si ruku z jeho zovretia, čo však nie je také ľahké, keďže ma ten podlizovač pevne drží. Pustí ma, až keď si pán Thompson odkašle.

„O čo tu ide?“ zareagujem. Tón môjho sedemnásťročného hlasu nevyznie v miestnosti plnej dospelákov práve najvhodnejšie, ale nikto ani okom nemihne.

Riaditeľ si nervózne prejde rukou po vlasoch. „Neviem, ako by som vám to mal povedať, tak prejdem rovno k veci. Pán Royal tvrdí, že obaja vaši rodičia umreli a teraz je vaším poručníkom.“

Strasie ma. No iba na pár sekúnd. Dosť dlho na to, aby sa šok zmenil na rozhorčenie.

„Hovadina!“ Nadávka mi vykĺzne z úst skôr, než ju stihnem zastaviť. „Mama ma zapísala na hodiny. Máte jej podpis na prihláške.“

Srdce mi udiera rýchlosťou asi milión kilometrov za sekundu, pretože ten podpis je v skutočnosti môj. Sfalšovala som ho, aby som mohla mať svoj život naďalej pod kontrolou. Hoci nie som plnoletá, v našej rodine som musela dospieť už v pätnástich.

Pánovi Thompsonovi slúži ku cti, že ma nevyhrešil za tú nadávku. „Podľa dokumentov je tvrdenie pána Royala oprávnené.“ Zamáva papiermi, čo drží v ruke.

„Vážne? Tak potom klame. Tohto chlapa som nikdy predtým nevidela, a ak ma s ním necháte odísť, čoskoro si určite prečítate v novinách, ako mladé dievča zo školy Georgea Washingtona skončilo ako obeť obchodu s bielym mäsom.“

„Máš pravdu. Ešte sme sa nestretli,“ podotkne Royal.

„To však nič nemení na skutočnej podstate veci.“

„Ukážte mi to.“ Priskočím k riaditeľovmu stolu a vytrhnem mu papiere z ruky. Rýchlo ich preletím očami. V skutočnosti nečítam. Vyskočia na mňa slová ako poručník, zosnulí, odkázali – no tie nič neznamenajú. Callum Royal je pre mňa cudzí. A bodka.

„Možno by sa všetko vyjasnilo, keby sem prišla vaša mama,“ ozve sa pán Thompson.

„Presne tak, Ella. Priveď sem mamu a ja svoju žiadosť stiahnem.“ Royal hovorí nežným hlasom, no ja počujem chlad. Niečo vie.

Otočím sa k riaditeľovi. On je ten slabší článok reťaze.

„Toto by sa dalo pokojne vyrobiť aj u nás v škole. Ani by som na to nepotrebovala Photoshop.“ Hodím mu papiere naspäť na stôl. V očiach sa mu zjavia pochybnosti, tak vytiahnem svoj tromf. „Potrebujem sa vrátiť na hodinu. Polrok sa ešte len začína, nechcem byť pozadu.“

Royal si váhavo oblizne pery. Premeriam si ho pohľadom od hlavy po päty so všetkou sebaistotou, akú som v sebe schopná nazbierať. Nemám otca. Určite nemám ani poručníka. Ak by som nejakého mala, kde bol ten somár celé tie roky, keď sa moja mama usilovala uživiť nás, keď trpela ukrutnými bolesťami z rakoviny, keď plakala na posteli v hospici, že ostanem sama? Kde bol vtedy?

Riaditeľ si znovu vzdychne. „Tak dobre, Ella. Vráťte sa na hodinu. S pánom Royalom musíme toho spolu ešte veľa prebrať.“

Royal však nesúhlasí. „Tie dokumenty sú v poriadku. Poznáte mňa aj moju rodinu. Nestál by som tu, keby to nebola pravda. Aký by som mal na to dôvod?“

„Na svete je veľa zvrhlíkov,“ podotknem uštipačne. „Majú veľa dôvodov na vymýšľanie rôznych príbehov.“

Riaditeľ zodvihne ruku. „To by stačilo, Ella. Pán Royal, je to pre nás všetkých veľké prekvapenie. Len čo sa skontaktujeme s Ellinou matkou, vyriešime to.“

Royal nie je nadšený z odďaľovania a znovu vytiahne svoj argument o tom, aký je dôležitý a že Royalovci nikdy neklamú. Už len čakám, kedy spomenie legendu o Georgeovi Washingtonovi a čerešni. Kým sa tí dvaja naťahujú, nenápadne vykĺznem z miestnosti.

„Skočím si na záchod, Darlene,” zaklamem. „Hneď potom sa vrátim na hodinu.“

Darlene mi to bez problémov zhltne. „Nemusíš sa ponáhľať. Dám vedieť tvojej učiteľke.“

Nejdem na záchod. Ani naspäť na hodinu. Namiesto toho vybehnem na zastávku a odveziem sa autobusom linkou G na konečnú.

Odtiaľ je to ešte asi polhodina pešo k bytu, ktorý si prenajímam za mizerných päť stoviek mesačne. Je v ňom jedna spálňa, špinavá kúpeľňa a obývací priestor spojený s kuchynským, kde to páchne plesňou. Nestojí však veľa a domáca akceptuje platbu v hotovosti bez toho, aby strkala nos do môjho života.

Nepoznám Calluma Royala, ale viem, že jeho prítomnosť v Kirkwoode neveští nič dobré. Tie právnické dokumenty neboli z Photoshopu. Boli pravé. Svoj život však v nijakom prípade nevložím do rúk nejakého cudzieho chlapa, ktorý sa zjavil len tak z ničoho nič.

Môj život je iba môj. Žijem ho. Mám ho vo svojich rukách. Vytiahnem z ruksaku učebnice za sto dolárov a napchám si doň oblečenie, hygienické potreby a zvyšok úspor – tisíc dolárov. Dočerta. Potrebovala by som si ešte rýchlo niečo zarobiť, aby som sa dostala z mesta. Som naozaj unavená. Sťahovanie sem ma stálo vyše dva litre vrátane cestovného, prvého a posledného nájomného aj zálohy. Štve ma predstava, že si prejem ušetrené peniaze, ktoré mali ísť na nájomné. Je však viac než jasné, že musím vypadnúť.

Znovu budem utekať. Celý život iba utekám. Aj s mamou sme vždy utekali. Pred jej partnermi, perverznými šéfmi, sociálnymi úradmi, chudobou. Hospic bol jediné miesto, kde sme ostali dlhšie, a aj to len preto, lebo mama umierala. Niekedy mám pocit, akoby sa vesmír rozhodol, že nemám nárok byť šťastná.

Sadnem si na roh postele a usilujem sa nevykričať zo seba frustráciu, zlosť a áno, aj strach. Doprajem si päť minút sebaľútosti, potom siahnem po telefóne. Kašľať na vesmír.

„Ahoj, George, uvažovala som nad tvojou ponukou pracovať v Daddy G’s,“ zahlásim, len čo sa na druhom konci ozve mužský hlas. „Beriem to.“

Zatiaľ pracujem v Miss Candy’s, mládežníckom klube, kde sa vyzliekam do tango nohavičiek a bradavky mi zakrývajú hviezdičky. Je to fajn, ale nejde o nijaké veľké prachy. George ma posledné týždne nahovára na prestup do Daddy G’s, kde sú všetky baby nahé. Odmietla som, pretože som to nepotrebovala. To sa však zmenilo.

Našťastie som zdedila telo po mame – dlhé nohy, úzky pás. Moje prsia síce nie sú pompézne déčka, ale George povedal, že sa mu moje sebaisté béčka páčia. Vytvárajú vraj ilúziu mladosti. Nie je to ilúzia, no podľa občianskeho mám tridsaťštyri rokov a nevolám sa Ella Harperová, ale Margaret Harperová. Moja mŕtva mama. Dosť desivé, ak sa nad tým zamyslíte. Preto to radšej nerobím.

Nejestvuje veľa zamestnaní, ktoré by mohlo vykonávať sedemnásťročné dievča na čiastočný úväzok a zároveň si nimi zaplatiť účty. A nijaké z nich nie je legálne. Predaj drog. Prostitúcia. Striptíz. Ja som si vybrala to posledné.

„Dočerta, dievčatko, to veľmi rád počujem!“ zajasá George. „Mám dnes večer akciu. Mohla by si tancovať ako tretia. Obleč si tú katolícku školskú uniformu. Chlapci budú nadšení.“

„Koľko dostanem za večer?“

„Koľko čoho?“

„Peňazí, George. Koľko dostanem?“

„Päťsto plus prepitné. Ak by si mala záujem aj o súkromné vystúpenie priamo na kolenách zákazníka, dám ti stovku za číslo.“

Doriti. Za noc by som zarobila aj liter. Zatlačím strach aj nepríjemný pocit do najhlbších zákutí mysle. Teraz nie je čas na vnútorný morálny rozpor. Potrebujem peniaze a striptíz je jedna z najistejších možností, ako sa k nim dostať.

„Prídem. Rezervuj mi ich čo najviac.“

2. kapitola

DADDY G’S JE PORIADNA DIERA , ale oveľa krajšia než ostatné kluby v meste. Na druhej strane je to podobné, akoby vám niekto povedal: „Odhryzni si z tohto skazeného kurčaťa. Nie je také zelené a plesnivé ako ostatné.“ Peniaze sú však peniaze.

Návšteva Calluma Royala v škole ma zožiera celý deň. Keby som mala prenosný počítač a pripojenie na internet, našla by som si ho na googli.

Môj laptop sa však pokazil a nestihla som si našetriť na nový. Nemala som ani chuť trmácať sa do knižnice, aby som použila ich techniku. Znie to hlúpo, ale mala som strach, že ak by som odišla z bytu, Royal by ma mohol prepadnúť kdesi na ulici.

Kto to vlastne je? A prečo sa považuje za môjho poručníka? Mama mi ho nikdy nespomenula. Spočiatku som si na chvíľu myslela, že je možno môj otec. Na tých papieroch však bolo uvedené otec zosnulý. Ak mi mama neklamala, môj otec sa nevolal Callum, ale Steve.

Steve. Vždy mi to znelo ako vymyslené meno. Ako keď dieťa povie mame: „Povedz mi o ockovi, mamička!“, ona sa cíti zaskočená a vyhŕkne prvé meno, ktoré jej zíde na um: „Ehm, volá sa, ehm, Steve, zlatko.“

Nerada však uvažujem nad tým, že by mi mama klamala. Vždy sme boli k sebe úprimné.

Vytlačím Calluma Royala z mysle. Dnes v noci totiž debutujem v Daddy G’s a nemôžem si dovoliť, aby ma rozptyľoval nejaký cudzí chlapík v strednom veku a tisícdolárovom obleku. Moje myšlienky bude zamestnávať dosť iných podobne starých mužov.

Klub je plný na prasknutie. Vyzerá to tak, že večer dievčat z katolíckych škôl sa teší v Daddy G’s veľkej obľube. Všetky stoly aj boxy v hlavnej časti sú obsadené, no vyvýšený priestor s VIP salónikom je prázdny. To ma neprekvapuje. V Kirkwoode, malom mestečku v štáte Tennessee blízko Knoxville nie je veľa významných hostí. Je to skôr robotnícke mesto a žije v ňom prevažne nižšia trieda. Ak tu niekto zarába viac ako štyridsaťtisíc ročne, považujú ho za nechutne bohatého. Presne preto som si ho vybrala. Nájomné nie je vysoké a štátne školstvo je na dobrej úrovni.

V šatni vzadu je živo. Vojdem dnu a letmo sa na mňa pozrú polonahé ženy. Niektoré kývnu hlavou, iné sa usmejú a znovu sa sústredia na zapínanie podväzkových pásov či maľovanie pri toaletných stolíkoch.

Iba jedna sa rúti ku mne.

„Popoluška?“ spýta sa ma.

Prikývnem. S týmto umeleckým menom som vystupovala aj v Miss Candy’s. Vtedy mi pripadalo vhodné.

„Som Rose. George ma požiadal, aby som ti to tu poukazovala.“

Každý klub má svoju kvočku – staršiu ženu, ktorá si uvedomuje, že pomaly prehráva boj s gravitáciou, tak sa rozhodne byť užitočná iným spôsobom. V Miss Candy’s to bola Tina, starnúca odfarbená blondína, ktorá ma už od prvej chvíle vzala pod ochranné krídla. Tu je to starnúca červenovláska Rose, ktorá ma starostlivo vedie k stojanu s kostýmami.

Siahnem po školskej uniforme, no zastaví ma. „Nie, tá je na neskôr. Daj si toto.“

Sotva sa spamätám a už mi pomáha do čierneho korzetu so šnúrkami a čiernych čipkovaných tango nohavičiek.

„V tomto budem tancovať?“ V korzete som schopná sotva dýchať, nieto si ho ešte rozšnurovať.

„Zabudni na hornú časť tela.“ Pri pohľade na môj zadržaný dych sa zasmeje. „Stačí, keď zavrtíš zadkom a zajazdíš si na Richiem Richovi.“

Prekvapene sa na ňu pozriem. „Myslela som si, že pôjdem na pódium.“

„George ti nič nepovedal? Čaká ťa súkromný tanec vo VIP salóniku.“

Čože? Veď som iba prišla. Podľa mojich skúseností z Miss Candy’s zatancujú dievčatá zvyčajne niekoľkokrát na pódiu, až potom prídu požiadavky na súkromné predstavenie.

„Zrejme to bude nejaký stály zákazník z klubu, kde si bola predtým,“ tipuje Rose. Všimla si, aká som zmätená. „Richie Rich sem vpochodoval, akoby to tu vlastnil, vtisol Georgovi do ruky päť stovák a prikázal mu, aby mu poslal teba.“ Žmurkne na mňa. „Ak budeš šikovná, vyžmýkaš z neho ďalšie bankovky.“ Potom rázne vykročí k ďalším tanečniciam a ja uvažujem, či to celé nebola predsa len chyba.

Rada sa hrám na silnú, a vlastne taká aj som. Do istej miery. Zažila som chudobu a hlad. Vychovávala ma striptérka. Viem dávať rany, ak treba. Mám však iba sedemnásť. Niekedy mám pocit, že na život, aký žijem, je to málo. Poobzerám sa okolo seba a pomyslím si vždy to isté: Nepatrím sem.

Som však tu. Zlomená. No ak tak zúfalo túžim byť normálnym dievčaťom, musím vyjsť z tejto šatne a zajazdiť si na pánovi Dôležitom, ako to Rose pekne vyjadrila.

Vyjdem na chodbu a narazím na Georgea. Je to zavalitý chlapík s hustou bradou a dobráckymi očami. „Povedala ti Rose o našom zákazníkovi? Čaká na teba.“

Prikývnem a naprázdno prehltnem. „Nemusím robiť nič exkluzívne, však? Iba bežný súkromný tanec.“

George sa zachichoce. „Rob, čo chceš. Len čo sa ťa však dotkne, Bruno ho odtiahne preč za zadok.“

Uľaví sa mi, že v Daddy G’s presadzujú pravidlo nedotýkania sa tovaru. Tancovanie pre slizkých chlapíkov sa dá prehltnúť oveľa ľahšie, ak sa vás nedotýkajú ich slizké prsty.

„Zvládneš to, dievčatko.“ Potľapká ma po ruke. „Ak by sa pýtal, máš dvadsaťštyri, dobre? Nepracuje tu nik nad tridsať, nezabudni.“

Čo tak pod dvadsať? Takmer som to aj vyslovila. Zaryto však mlčím. Určite vie, že o svojom veku klamem. Robí to tu polovica dievčat. Možno mám za sebou ťažký život, ale určite nevyzerám na tridsaťštyri. Líčenie mi pomáha prekročiť hranicu dvadsaťjedenročnej. Horko-ťažko.

George sa stratí v šatni. Nadýchnem sa a vykročím po chodbe.

V hlavnej miestnosti ma vítajú vášnivé basy. Tanečnica na pódiu si práve rozopla bielu košeľu a muži doslova šalejú pri pohľade na jej priesvitnú podprsenku. Na pódium padajú haldy dolárových bankoviek. Sústredím sa len na jedno: peniaze. Kašlem na všetko ostatné.

Stále ma však bolí pomyslenie na odchod zo strednej školy Georgea Washingtona, od všetkých tých učiteľov, ktorým zrejme záleží na tom, čo učia. Nájdem si inú školu v inom meste. V takom, kde ma Callum Royal nebude môcť…

Zastanem. Potom sa v panike otočím.

Je neskoro. Royal už prešiel krížom cez tmavý VIP salónik a mocnou rukou ma drží za rameno.

„Ella,“ zašepká.

„Pustite ma.” Vyslovím to tak ľahostajne, ako len dokážem, no v snahe vyslobodiť sa z jeho zovretia sa mi trasie celá ruka.

Naďalej ma drží, až kým z tieňa nevystúpi iný chlap v tmavom obleku s plecami futbalového obrancu. „Nedotýkať sa,“ vysloví vyhadzovač hrozivým tónom.

Royal mi pustí ruku, akoby pálila. Zamračí sa na Bruna, potom sa otočí ku mne. Pohľad mu ostane zabodnutý do mojej tváre a viditeľne odoláva pokušeniu prezrieť si moje skromné oblečenie. „Musíme sa porozprávať.“

Whisky v jeho dychu ma takmer zrazí na zem.

„Nemám vám čo povedať,“ odvetím chladne. „Nepoznám vás.“

„Som tvoj poručník.“

„Ste pre mňa cudzí chlap.“ Začínam byť povýšenecká.

„A prekážate mi v práci.“

Otvorí ústa. Potom ich zavrie. „Dobre. Tak sa pusť do práce.“

Čože?

Oči sa mu posmešne zúžia a zvalí sa na jeden z plyšových gaučov. Mierne roztiahne nohy a uštipačne dodá:

„Daj mi, za čo som zaplatil.“

Srdce sa mi rozbúcha. Ani omylom. Pre tohto chlapa nebudem tancovať.

Kútikom oka zbadám, ako sa do salónika blíži George. Môj nový šéf sa na mňa zvedavo zahľadí.

Prehltnem naprázdno.

Mám chuť plakať, ale odolám.

Namiesto toho vykročím k Royalovi so sebaistotou, ktorú v skutočnosti necítim.

„Dobre. Chceš, aby som ti zatancovala, oci? Idem na to.“ Slzy mám na krajíčku. Viem však, že nevytrysknú. Naučila som sa neplakať na verejnosti. Naposledy som plakala pri maminej smrteľnej posteli, a aj to až vtedy, keď už odišli všetky sestričky a lekári.

Callum Royal vyzerá skľúčene. Akoby inštinktívne sa pred ním začnem pohybovať a vlniť bokmi. V podstate to aj je inštinkt. Tanec mám v krvi. Je mojou súčasťou. Keď som bola malá, mame sa podarilo našetriť pre mňa na hodiny baletu a džezu. Chodila som tam tri roky. Peniaze sa však minuli, tak ma učila sama. Pozerala videá a zakrádala sa na kurzy v kultúrnom stredisku, až kým ju nevyhodili. Všetko ma to potom učila doma.

Zbožňujem tanec a som v ňom dobrá. Nie som však taká hlúpa, aby som verila v nejakú ozajstnú kariéru tanečnice. Teda ak by som nechcela byť striptérka. Nie. Budem sa venovať niečomu praktickému. Ekonómii alebo právu. Niečomu, čím si dobre zarobím. Tancovanie je iba pochabý sen malých dievčatiek.

Zvodne si prejdem rukami po korzete a Royal zastená. Nie je to však reakcia, na akú som zvyknutá. Nevyzerá vzrušene… ale smutne.

„Práve sa obracia v hrobe,“ chrapľavo poznamená. Ignorujem ho. Pre mňa neexistuje.

„Toto nie je správne,“ povie priškrteným hlasom.

Prehodím si vlasy dozadu a vypnem prsia. Cítim Brunov pohľad aj z tmy.

Stovka za desaťminútový tanec a už mám za sebou dve minúty. Ešte osem. Zvládnem to.

Royal očividne nie. Pohojdám sa ešte raz a zrazu pristanú obe jeho ruky na mojich bokoch. „No,“ zavrčí. „Steve by to takto nechcel.“

Nemám čas zažmurkať ani zaregistrovať jeho slová. Stojí pevne na nohách a cítim, ako letím vzduchom, až narazím telom na jeho široké plece.

„Pustite ma!“ zvriesknem.

Nepočúva. Nesie ma cez plece ako nejakú handrovú bábiku a nezastaví ho ani Brunova postava.

„Uhnite mi z cesty, dočerta!“ Bruno urobí ešte jeden krok, no Royal naňho zasyčí. „Toto dievča má sedemnásť rokov! Je neplnoleté a ja som jeho poručník. Ak teda urobíte ešte jeden krok, Boh mi pomáhaj. Pošlem sem všetkých polišov z Kirkwoodu a každý perverzák z tohto podniku skončí v base za ohrozovanie maloletého dievčaťa.“

Bruno je možno kopa svalov, ale nie je sprostý. Rezignovane uhne z cesty.

Na rozdiel od neho ja tak skvelo nespolupracujem. Päsťami udieram Royala do chrbta a nechtami mu driapem drahé sako. „Zložte ma!“ jačím.

Royal je neoblomný. Nikto ho nezastaví, ani keď si razí cestu k východu. Muži v klube sú priveľmi zaneprázdnení sledovaním javiska a hulákaním. Zbadám záblesk pohybu. K Brunovi pristúpi George a Bruno mu niečo rozzúrene zašepká do ucha. Potom však odídu a mňa vzápätí ovalí závan chladného vzduchu.

Sme vonku, no Callum Royal ma stále nesie na pleci. Sledujem pohyb jeho luxusných topánok na rozbitom chodníku smerom k parkovisku. Začujem štrngot kľúčov, hlasné pípnutie, potom znovu preletím vzduchom a pristanem na koženom sedadle vzadu v aute. Tresnú za mnou dvere. Zahučí motor.

Och bože. Ten chlap ma uniesol.

Table of Contents

Poďakovanie

1. kapitola

2. kapitola