Copyright © 2016 by Ľubica Hargašová

Jacket design © 2016 by Juraj Šramko

Jacket photos © 2016 by Jan Houda, Maňo Štrauch,

Neda Navaee, Igor Marko (archív), Nina Poláková (archív)

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-6137-2

Ako si cyklus rozhlasových rozhovorov Naši a svetoví našiel svoje miesto v éteri

Zachytili ste napríklad informáciu, že

... svetovo uznávaná operná speváčka Simona Houda-Šaturová sa s manželom zoznámila v pražskom metre, keď sa uzimená vracala z koncertného turné po Japonsku? Pozval ju na čaj a bolo z toho manželstvo.

... ekonóm Martin Berka, vysokoškolský pedagóg na Novom Zélande, je zatiaľ jediný Slovák, ktorému sa na plavidle podarilo zdolať vzdialenosť z Austrálie na Nový Zéland?

... typograf Peter Biľak navrhol webovú stránku holandskej kráľovskej rodiny a ním navrhnuté typy písma používajú v Európskom parlamente?

... architekt Igor Marko sa vybral do Londýna iba na návštevu a dnes sa pýši parkom, ktorý vytvoril na skládke priemyselného odpadu?

... v paláci dubajského šejka varí Bratislavčan Juraj Kalna?

... mladá vedkyňa Monika Gullerová má vlastné laboratórium v Oxforde?

Nuž, nie je žiadnou novinkou, že Slováka nájdete všade – vo výskumnom centre na opačnej strane zemegule aj vo Veľkej Británii či v USA. Medzi našincami, ktorí žijú v zahraničí, sú úspešní lekári, biológovia, matematici, ekonómovia, vysokoškolskí pedagógovia na prestížnych univerzitách, piloti v medzinárodných leteckých spoločnostiach aj námorní dôstojníci, operní speváci, hudobní skladatelia, výtvarníci. Podľa najnovších odhadov žije a pracuje v zahraničí približne dvesto až tristotisíc Slovákov. Majú pečať mimoriadne pracovitých ľudí, ktorí dosiahli úspech iba vlastným umom a usilovnosťou. Vo svete sa pred nimi skláňajú, uznávajú ich kvality, no my doma sa o nich dozvedáme len úchytkom, náhodou, od známych, od susedov... Aby sa úspechy Slovákov vo svete nešírili len „šepkandou“, v Rádiu Slovensko dostali vo vysielaní priestor rozhovory s osobnosťami, ktoré sa v rozličných oblastiach presadili vo svete. Štart bol náročný – výmena e-mailov, telefonáty, zlaďovanie termínov. Respondenti žijú v rôznych kútoch sveta, Slovensko navštevujú raz-dva razy do roka, niekedy Bratislavou len prechádzali. Na niektoré stretnutia bolo treba čakať aj rok. Najviac možností sa núkalo cez Vianoce a letné prázdniny. Ak to nevyšlo, tak opäť o rok. Aj miesto stretnutí bolo rôznorodé, často v letiskovej hale, na lavičke v nočnej Bratislave, ďalšie takmer pri štedrovečernom stole, ale aj v luxusnej vile len kúsok za hranicami. Za štyri a pol roka sa nám podarilo v cykle rozhovorov pod názvom Naši a svetoví predstaviť takmer dvesto slovenských odborníkov (v letných mesiacoch boli reprízy), ktorých uznáva svet a konečne vieme o nich aj my. Do vysielania sa dostalo len desať minút, no niektoré stretnutia trvali hodinu-dve, iné pol dňa. To, čo sa do vysielania nezmestilo, ale aj osobné pocity zo stretnutia s niektorými z nich, ktoré sa uskutočnilo po dlhom období e-mailovej komunikácie a hľadaní informácií, som spracovala do tejto knihy. Chuť do písania som čerpala z podnetov vytrvalých poslucháčov, ktorí so záujmom a s hrdosťou týždeň čo týždeň sledovali príbehy našincov úspešných vo svete.

Ľubica Hargašová

Dr. Soňa Ajini

Odborníčka na námorné právo na Cypre

Bez ohľadu na to, z akej krajiny pochádzame, pokiaľ máme chuť uspieť a nepodliehame vonkajším vplyvom, vidím tam jednoznačné slovo – ÚSPECH.

V roku 2003 skončila právo na Univerzite Mateja Bela v Banskej Bystrici a o dva roky neskôr si urobila doktorát. Medzitým vymenila Slovensko za Cyprus a stala sa manželkou lodného inžiniera. Aby sa mohla venovať odboru, ktorý vyštudovala, aj v novej krajine, pokračovala v postgraduálnom štúdiu všeobecného a námorného práva na Metropolitan University v Londýne. Dnes je špecialistkou na obchodné, námorné, zmluvné právo, právo duševného vlastníctva a arbitráž. Je vo vedení cyperskej právnickej firmy L. G. Zambartas LLC v Limassole.

Keď skončila vysokú školu, chcela sa venovať trestnému právu. Osud rozhodol inak. Zaľúbila sa a z rodných Košíc odišla na ostrov bájnej Afrodity. Už je tam trinásť rokov a za ten čas urobila všetko, aby mohla v právnickej praxi pokračovať aj v krajine svojho manžela. Dnes je atraktívna čiernovláska Soňa Ajini vyhľadávanou odborníčkou na námorné a obchodné právo, je špeciálnou agentkou libérijského námorného a obchodného registra, riaditeľkou centra pre arbitráž a mediáciu, prednáša na univerzite, je právnou poradkyňou, ale aj matkou a manželkou. A navyše pomáha odbornou aj ľudskou radou Slovákom i Čechom, pre ktorých sa pobyt na ostrove stal často nočnou morou.

Cesty osudu sú naozaj nevyspytateľné. Zišlo vám niekedy v mladosti na um, že raz budete žiť na Cypre a trestné právo vymeníte za námorné?

Nie, vážne nie, ale je to úžasné. Na Cyprus som prvý raz prišla v decembri 1996. Chladný vietor ma mohol odradiť, ale nestalo sa tak. V tomto ročnom období má ostrov svoje čaro. Život je naozaj ako puzzle. Postupne, kúsok po kúsku, som si ho skladala, aby sa vytvoril obraz môjho príbehu.

Kde a ako sa začal príbeh mladej Košičanky a námorného inžiniera?

Na lodi. Cestovala som na výlet do Izraela a on si tam šiel pozrieť rodinu. Bola to náhoda alebo osud? Plavba trvala niekoľko hodín. Celý čas sme sa rozprávali. Keď sme zakotvili v Izraeli, stihli sme si vymeniť adresy. A nastala horúca korešpondencia. Vtedy ešte neexistoval internet, skype či mobilný telefón. Tak sme si písali pekné listy. Mám ich dodnes. Potom začal chodiť na Slovensko. Zaľúbil sa nielen do mňa, ale aj do krajiny a do Košíc. Osem rokov sme sa spoznávali, kým sme si povedali, že naozaj patríme k sebe. A zobrali sme sa. Vedela som, že ak nechceme manželstvo na diaľku, budem musieť manžela nasledovať. Čo by robil námorný inžinier na Slovensku? A ja som si bola istá, že s mojím temperamentom, zdravou dravosťou a novučičkým vysokoškolským diplomom nezostanem domácou paničkou.

Odkiaľ ste začali, aby ste sa, aj keď s vysokoškolským diplomom, na Cypre presadili? Po anglicky ste vedeli, ale bolo potrebné naučiť sa aj cyperskú gréčtinu.

Diplom zo Slovenska stále mám, ale musela som si doplniť vzdelanie vo Veľkej Británii. Dôležité je však podotknúť – bez ohľadu na to, z akej krajiny pochádzame, pokiaľ máme chuť uspieť, sme silní jedinci a nepodliehame vonkajším vplyvom, vidím tam jednoznačné slovo – ÚSPECH. Závisí to len od nás. Som jednoznačne príkladom. Začínala som doslova od nuly, naučila som sa jazyk a od roku 2011 som riaditeľkou a tajomníčkou Cyperského centra pre arbitráž a mediáciu, špeciálnou agentkou libérijského námorného a obchodného registra, zakladateľkou a riaditeľkou neziskovej organizácie Women’s International Shipping and Trading Association Cyprus (Medzinárodná dopravná a obchodná asociácia žien Cyprus), poradkyňou v konzulárnych prípadoch Veľvyslanectva Českej republiky a právničkou v advokátskej kancelárii. A dokázala som to naozaj len vďaka tomu, čo viem a na čo mám.

Spomenuli ste, že nedávno ste dokonca dostali ponuku vyučovať námorné právo na univerzite...

To je úplná novinka! Dlhšie spolupracujem s anglickou univerzitou, ktorá má dcérsku univerzitu na Cypre a práve potrebujú odborníka na námorné právo. Oslovili ma. Vyskúšam to.

Stalo sa vám niekedy, že ste zachránili loď, ktorá niekoľko dní kotvila v prístave a pre nejaké administratívne problémy nemohla vyplávať?

Takéto záležitosti riešia skôr spoločnosti, čo sídlia vo Veľkej Británii. Ja mám na starosti registráciu lodí v Limassole, Protarase alebo Larnace, tam máme svoju firmu. Riešime aj problémy dodávateľov, vlastníkov a manažérov lodí. Okrem týchto vecí aj problémy Slovákov a Čechov, ktorí žijú na Cypre. Sú to predovšetkým spory rodinnoprávneho charakteru. Veľa slovenských žien sa chce rozviesť, či už s Cyperčanom, alebo s občanom pochádzajúcim z krajiny tretieho sveta. Situácia sa vyhrotí, keď príde na svet dieťa. Správanie mužov sa zrazu zmení a ženy chcú z manželstva alebo z partnerského vzťahu vycúvať. Vtedy treba presvedčiť otca dieťaťa, že aj po rozvode má vyživovaciu povinnosť voči maloletému. Druhá kategória problémov sú Slovenky, ktoré sa za určitú finančnú odmenu fiktívne vydajú za občana z krajiny tretieho sveta – Nigérie, Pakistanu či Afganistanu. Odhadujem, že suma za takéto manželstvo sa pohybuje od štyroch do päťtisíc eur. S takýmito zväzkami a problémami, ktoré z týchto sobášov vznikajú, sa dennodenne stretáva aj slovenské veľvyslanectvo na Cypre.

Zostanú takéto Slovenky žiť na Cypre?

Len do určitého momentu, keď už príde k fyzickému násiliu, čo je deväťdesiat percent prípadov. Dievčatá v takomto zväzku zostať nechcú, telefonujú, čo majú robiť, aké sú súdne poplatky atď. Keď im poviem sumu, zložia telefón a idú na Slovensko. Od manželov odídu a nastane ďalší problém – čo ďalej? Legálne uzatvoriť ďalšie manželstvo nemôžu. Manžel zostane na Cypre alebo sa „stratí“ v inom štáte. Takéto prípady sa snažím riešiť mimosúdnou cestou. Niekedy pomôže telefonát so zamestnávateľom alebo s partnerom. Neverili by ste, aký to má účinok! Súdnou cestou takéto problémy riešim naozaj iba vtedy, keď to už inak nejde. Podobné problémy rieši aj české veľvyslanectvo na Cypre. Tento rok som sa stala aj ich právnou poradkyňou v tejto oblasti. Ale popritom všetkom sa venujem, samozrejme, aj námornému právu. Nemôžem predsa sklamať svojho spoločníka vo firme. Je pravda, že niekedy sa viac venujem riešeniu problémov partnerských vzťahov, lenže loď je pevne zakotvená v prístave a zmiešané manželstvo, ktoré s láskou, úctou a dôverou nemá nič spoločné, je veľmi krehké, niekedy až s priveľmi smutným koncom.

Viem, že už v škole ste dostali prezývku „obhajca chudobných“. Zrejme preto ste si vybrali štúdium práva a teraz v tom pokračujete.

Nikdy som nemala rada, keď sa niekto nad niekoho povyšoval, keď niekto na úkor niekoho iného získal lepšiu známku v škole alebo lepšiu pozíciu na pracovisku bez vlastného pričinenia. Keby som mohla z pozície právničky, matky a ženy, najradšej by som bola, keby sa na Cypre postavenie matky živiteľky zlepšilo a zrovnoprávnilo s mužskou populáciou, a to vrátane pracovného ohodnotenia. Ženy by mali mať viac možností pracovať na polovičný úväzok alebo vo flexibilnom pracovnom čase, aby zosúladili prácu s výchovou detí. Sociálne služby a systém školských klubov s ponukou teplého jedla pre školopovinné deti na súkromných a štátnych školách by do značnej miery uľahčili život pracujúcim matkám. Veľmi by som sa chcela pustiť do tohto problému.

U nás sa Cyprus spája so schránkovými firmami. Aj s touto problematikou sa stretávate?

Áno, dennodenne, ale všetko je zakryté rúškom tajomstva.

Riešili ste takýto prípad súvisiaci s obchodovaním Slovensko – Cyprus?

Nie. Nie.

Prečo ste sa neusadili v Nikózii alebo Larnace, kde je letisko, ale v malej dedinke pri Limassole?

Tá malebná dedinka sa volá Paramita. V preklade to znamená rozprávka. Máme na to viacero dôvodov. Je tam pokoj a nízka vlhkosť. Cítime sa tam dobre. Na okolí žije veľa dobrých priateľov, ktorí majú deti vo veku našej dcéry. A v Limassole žije veľa Slovákov. Dokonca som iniciovala založenie klubu pre slovenské deti na Cypre. Nazvali sme ho Valaška. Funguje už šesť rokov. Keď vznikol, moja dcéra Terézia mala tri roky a chcela som, aby bola obklopená slovenskými deťmi. Bolo to dobré rozhodnutie. Väzby a priateľstvá, ktoré deti nadviazali, sú úžasné. Začalo sa to hrou a motivačnými aktivitami, veď deti boli v tom čase ešte v predškolskom veku. Momentálne máme úžasnú pani učiteľku, pani Milku. Venuje sa našim deťom, učí ich slovenský jazyk. Keď ich počujete rozprávať, neverili by ste, že sa narodili na ostrove v Stredozemnom mori. Klub spadá pod Občianske združenie Cypersko-slovenského priateľstva. To má už dlhšiu históriu na Cypre. O našich aktivitách sa už dozvedeli aj na Slovensku. Dostala som ďakovný list od podpredsedu vlády a ministra zahraničných vecí a európskych záležitostí SR Miroslava Lajčáka za šírenie dobrého mena Slovenska v zahraničí a za dlhoročnú a nezištnú pomoc občanom SR, ktorí sa ďaleko od domova ocitli v núdzi a dostali sa do životných problémov. Priznávam sa, bolo to pre mňa obrovské prekvapenie. List ma potešil, veľmi, ale sú aktivity, ktoré sa nerobia preto, aby si vás niekto všimol. Robíte ich, aby ste udržali komunitu, ktorá sa tu rokmi vytvorila. Mnohé zmiešané slovensko-cyperské rodiny sú bývalí spolužiaci z vysokej školy. V komunite máme veľa múdrych, inteligentných ľudí.

A čo Slovensko? Vaša dcéra pravidelne prázdninuje u starých rodičov...

Mám povedať pravdu? Cyprus je krásny, romantický. Máme more aj kopce, v zime je na nich sneh, môžeme lyžovať.

Mám výborných svokrovcov, prijali ma naozaj s otvorenou náručou. Mám krásnu rodinu, prácu, čo ma napĺňa, mám naozaj všetko, ale naša príroda, zeleň a korene, odkiaľ pochádzam, sa nedajú posunúť na druhú koľaj. Najviac to cítim cez Vianoce. Aj keď doma na Cypre máme na stole háčkovaný obrus, keramiku a na stene obrazy zo Slovenska. S rodičmi som v každodennom kontakte, jednoducho musím byť s nimi v kontakte, lebo ak nie, niečo mi v ten deň chýba. Viete, aké je to úžasné, keď si rezervujem letenku, nastúpim do lietadla a vystúpim v Košiciach? Ten pocit je neopakovateľný! Uvedomujem si, že som dostala od života veľa. Nemôžem mať všetko.

Nikdy ste s manželom neuvažovali, že by ste sa presťahovali niekam inde? Na Slovensko pre manželovo povolanie asi nie, ale napríklad do Veľkej Británie? Študovali ste tam.

Manžel zo svojej pozície námorného inžiniera stále cestuje, presnejšie, stále sa plaví. Vie dobre po arabsky, preto často cestuje práve do arabských krajín. Cyprus má dobrú polohu, preto preňho cestovanie nie je veľký problém. Keby sme žili niekde inde, bolo by to zložitejšie. A ja si zatiaľ tiež neviem predstaviť, ako by som na Cypre nechala ľudí, ktorí ma potrebujú. Viete, keď mi niekto zatelefonuje s plačom a bezmocnosťou v hlase, vtedy idú všetky prípady, ktoré mám na stole, bokom a moja pozornosť sa sústredí len na tú osobu. Keď niekto niekomu pomôže po ľudskej stránke, to je viac ako vyhrať milión. Aspoň ja to takto vnímam a cítim.

Aká je súčasnosť?

Soňa Ajini patrí medzi tých ľudí, ktorí pomáhajú iným a zabúdajú na seba. Trochu neskoro si všimla malú hrčku na krku. Bola to pre ňu obrovská facka od života, ale pomoc prišla včas. Na niekoľko mesiacov spomalila pracovné tempo, aby sa opäť vrátila tam, kde skončila. A dnes tvrdí: „Keď ti život dáva dôvod na plač, ukáž mu, že máš tisíc a jeden dôvodov na úsmev...“ Aj ona sa už dnes usmieva a pokračuje v práci, ktorú na tri nekonečné mesiace nechtiac prerušila.

Dr. Martin Berka

Ekonóm na Novom Zélande. Prvý Slovák, ktorý prevesloval Tasmanovo more.

Tasmanovo more ma naučilo byť pokornejším, pokojnejším a trpezlivejším.

Slovák, ktorý je zapísaný v Guinessovej knihe rekordov, vyštudoval manažment na Univerzite Komenského v Bratislave. Doktorát z ekonómie získal na University of British Columbia. Na University of Auckland vyučuje makroekonómiu a medzinárodnú ekonómiu. Na katedre riadi doktorandský program, publikuje v špičkových ekonomických časopisoch a je jedným z redaktorov v odbornom časopise Journal of Economic Surveys. Vedie výskumný program na Austrálskej národnej univerzite a organizuje celosvetové konferencie. Je viacnásobným majstrom Nového Zélandu vo veslovaní a má zápis v Guinessovej knihe rekordov za prvé tímové preveslovanie Tasmanovho mora z Austrálie na Nový Zéland. Spolupracuje s Národnou bankou Slovenska.

Keď sme sa stretli s vedcom a pedagógom Dr. Martinom Berkom, už pätnásť rokov žil za hranicami Slovenska a posledných sedem rokov pôsobil na Novom Zélande. Uznávaný vedec za 51 dní prevesloval v tíme Tasmanovo more. Venuje sa makroekonómii a výsledky jeho výskumu citujú všetky popredné svetové odborné časopisy. Na Slovensko chodieva raz do roka, vždy v lete. Na opačnej strane zemegule je v tom čase zima a on má rád teplo, zelenú prírodu a dlhé túry v našich veľhorách. Odmalička mal rád pohyb – v lete beh, v zime zjazdové a bežecké lyžovanie. Možno preto, že vyrastal v Banskej Bystrici, kde okolité kopce a doliny ponúkajú veľa možností. Tesne pred štyridsiatkou šport zúžil už len na každodenný ranný beh. Tvrdí, že je to najlepší prostriedok na prečistenie hlavy. Ale letné túry s mamou vo Vysokých Tatrách by nevymenil za nič na svete.

Máte za sebou takmer trojtýždňový pomerne bohatý program na Slovensku – pracovný aj relaxačný. Všetko ste stihli?

Rád by som tu ešte chvíľu zostal, ale na Novom Zélande nie sú prázdniny a na univerzite ma čakajú študenti. Len s odretými ušami sa mi podarilo získať aspoň dva a pol týždňa voľna a prísť sem. Čo som chcel, stihol som – aj odborné stretnutie v Národnej banke Slovenska, aj pobyt s mamou v slovenských veľhorách. Mama je veľká vyznávačka vysokohorskej turistiky. Kopce mi prirástli k srdcu i preto, že pre sennú nádchu ma často vodievala do Tatier. Máme už za sebou aj spoločné túry na Novom Zélande. Je tam nádherná príroda, ale Tatry sú Tatry. Aj kvalita služieb z roka na rok stúpa. Ceny tiež. Sú takmer totožné s cenami na Novom Zélande, ale tam sú trochu iné platy.

Skôr než ste šli k rodičom do Banskej Bystrice a odtiaľ na sever Slovenska, zastavili ste sa v Bratislave v Národnej banke Slovenska.

S NBS spolupracujem už dlhšie obdobie. Teraz to bolo odborné stretnutie na tému vývoj cien rôznych produktov v Japonsku a v Kórei. Bolo to príjemné stretnutie, aj keď celé v angličtine. Terminológiu v slovenčine, žiaľ, už veľmi neovládam. Na Novom Zélande žijem už sedem rokov a odborne komunikujem iba po anglicky.

V dnešných časoch je jedno, kde žijete a pôsobíte. Internet je veľký pomocník pri komunikácii s celým svetom. Raz mi istý odborník povedal, že ak mu vytvoria na výskum dobré podmienky na severnom póle, rád pôjde pracovať aj tam. Bolo to tak aj u vás? Najlepšie podmienky na výskum vám ponúkol Nový Zéland?

V Bratislave som skončil Fakultu manažmentu na Univerzite Komenského so zameraním na financie. Nestačilo mi to, pokračoval som na Stredoeurópskej univerzite v Maďarsku. To bol taký magisterský dvojročný program. Štúdium financií bolo také nudné, že som prešiel na ekonómiu. Tá ma nasmerovala do Kanady. Na University of British Columbia som si urobil doktorát a začal som si hľadať miesto. Ponuka prišla aj z Nového Zélandu. Trh práce je medzinárodný. Ak zaujmete, páčia sa im vaše projekty a výsledky vášho výskumu, dostanete sa cez prvé sito. Potom si takých troch-piatich kandidátov pozvú na svoje pracoviská. Pozvali ma, moje projekty ich zaujali a mne vyhovovala ich ponuka. Prijal som ju. Päť rokov som bol v Aucklande, potom som sa presťahoval a začal pôsobiť na univerzite vo Wellingtone. Veľmi sa mi tam páči. Sú tam vynikajúce podmienky nielen na výučbu, ale i výskum. Momentálne sa univerzita umiestnila na prvom mieste v novozélandskom výskume.

Čomu sa teraz venujete, akej problematike?

Všetko je to makroekonómia a medzinárodná ekonómia. Jeden z projektov napríklad rieši reálny výmenný kurz celkovo v Európe, vrátane eurozóny, ale aj v krajinách mimo eurozóny. Na tom už robím niekoľko rokov spolu s ďalšími kolegami, jeden z nich je v Kanade, ďalší v USA. Táto téma mi je veľmi blízka iste aj preto, že som Slovák a Európan. Aj preto ma pozvali prednášať do Národnej banky Slovenska. V makroekonómii stále nachádzam nové možnosti. Do výskumu zapájam aj svojich študentov. Univerzitné prostredie a možnosti, ktoré sa tam núkajú, sa nedajú porovnať s tými u nás. Je to smutné, lebo na Slovensku je veľmi veľa talentovaných ľudí, ale vysoké školy u nás nemajú také dobré zázemie ako na Novom Zélande. Tamojšie vedia vytvoriť podmienky na naozaj seriózny výskum. U nás chýba motivácia, chýbajú peniaze. Ak nie sú finančné prostriedky, je ťažké mať nejaké vízie a svoju snahu sústredíte len na to, aby ste si zarobili na chlieb.

Inšpirovala vás škola, rodičia alebo celková situácia vo svete, že ste sa začali orientovať na ekonómiu?

Vždy som si myslel, že ekonómia je nudná. Obidvaja rodičia sú architekti. Chodil som na matematické gymnázium v Banskej Bystrici a nevedel som, čo po skončení. Mohol som ísť na Matematicko-fyzikálnu fakultu UK. Bolo to v období, keď sa u nás skončil socializmus a veľa firiem krachlo. Ľudia zostali bez práce, zvýšila sa nezamestnanosť, všade vládla neistota. To obdobie na mňa veľmi hlboko zapôsobilo. Asi to bol impulz, že som sa rozhodol ísť študovať manažment. Bol to úplne nový odbor, prišli tam učiť pedagógovia zo zahraničia, predovšetkým Američania. Prihlásil som sa a ďalší postup už poznáte.

Vašou doménou je ekonómia, jej výskum a pedagogická činnosť, no máte aj svoje koníčky – veslovanie. Ste niekoľkonásobným majstrom Nového Zélandu v tomto športe a jediný Slovák, ktorý prekonal na člne vzdialenosť z Austrálie na Nový Zéland.

Určite som jediný Slovák, pretože na celom svete je nás dokopy desať, ktorí sme ručným veslovaním prekonali nepríjemné vlny Tasmanovho mora. K športu som mal vždy veľmi blízko. Od šiestich rokov ma bavilo zjazdové lyžovanie, neskôr ma chytil beh i skialpinizmus. Turistike som sa venoval všade, kde som pôsobil. V Kanade som mal aj morský kajak, na ktorom som bol často na mori, no dosť pokojnom. Pretekársky veslovať, myslím na jazerách a riekach, som však začal až na Novom Zélande. Zistil som, že mi to celkom ide, a na niekoľko rokov som sa do toho doslova zažral. S chalanmi v našom klube sme párkrát vyhrali aj majstrovstvá krajiny a v kráľovskej regate v Henley sme boli druhí. Lenže preveslovať nepokojné Tasmanovo more, kde sa často menia vetry i prúdy, bola úplne iná káva. Chrobáka do hlavy mi nasadila kniha. Kúpil som si ju na letisku, keď som prvý raz letel na Nový Zéland. Mala názov Nahí veslári a autor Rob Hamill v nej opísal, ako s kamarátom preveslovali Atlantický oceán. Ten príbeh ma nadchol. O nejakých päť rokov neskôr som v novinách našiel inzerát, že ten istý pán, ktorý napísal tú knihu, hľadal niekoho do tímu, ktorý by mal preveslovať Tasmanovo more. Napísal som mu, dostal som sa do výberového konania a vybrali ma. Boli sme štyria, dvaja Angličania, ktorí teraz žijú na Novom Zélande, a jeden Novozélanďan. Ja som bol najstarší.

Ako dlho trvajú prípravy na takúto plavbu? Treba myslieť na najmenšie detaily, nielen na presnú trasu plavby, ale aj na kvalitu člna, oblečenie, jedlo, na pohodu počas plavby...

Chystali sme sa takmer štyri roky. Prípravy boli naozaj náročné organizačne aj finančne. Plavba bola naplánovaná aj ako propagácia projektu na obnovu koralov v takzvanom Koralovom trojuholníku neďaleko Bornea. Všetko sme mali do detailov pripravené, naplánované, dokonca sme absolvovali tréningy so psychológom, ako reagovať pri ponorkovej chorobe, pri nepriazni počasia v desať metrov dlhom a dva metre širokom člne so štyrmi veslami. Nič nás nemalo prekvapiť, ale nepočítali sme s tropickou búrkou. Vlny mali výšku dvojposchodového domu a v silnom východnom protivetre sa veslovať takmer nedalo. Po pár dňoch sme to vzdali a strávili sme dvanásť dní v úzkych kabínach natlačení na seba ako sardinky. Boli sme upevnení na vodnej kotve, to bol taký padák v mori, a čakali, kedy sa počasie zlepší. Nebolo to vôbec príjemné. Pomohlo, že sme absolvovali tréningy so psychológom. Medzitým sme prišli o dve veslá, varič, navigačné svetlá, merač rýchlosti, dvakrát sa nám pokazilo kormidlo, prestal nám svietiť kompas, sedadlo sa stratilo v búrke i napriek tomu, že bolo priviazané, vlna zmietla anténu vysielačky, zaplavilo komory s jedlom i s odsoľovačom vody. S tým sme naozaj pred vyplávaním nepočítali.

No napriek tomu ste plavbu z Austrálie na Nový Zéland zvládli bez pomoci iných.

Celá plavba mala pôvodne trvať mesiac. Tritisíc kilometrov z Austrálie na Nový Zéland sme zvládli za päťdesiatjeden dní. Ale aj tak to bolo najrýchlejšie preveslovanie Tasmanovho mora bez pomoci. Boli tam aj iné skupiny, ale my sme to urobili najrýchlejšie, aj keď za nepriaznivých podmienok. Keby bolo pekné počasie, tak je to nádhera. Keď sme vystúpili na breh, cítil som sa ako kozmonaut po návrate z vesmíru. Nevedel som chodiť. Ešte aj po týždni som mal svalovicu. Bol som ľahší o trinásť kíl a taký zarastený, že ma nespoznala vlastná mama. A čo je podstatné, bol som oveľa múdrejší. Zažil som veľa vecí, ktoré už nikdy nezažijem. Tasmanovo more som musel preplávať, aby som spoznal aj sám seba. Zmenili sa mi životné priority, stal som sa pokornejším, pokojnejším a trpezlivejším. Naučil som sa tešiť z maličkostí, z postele, sprchy, jedla, vody, z pevnej pôdy pod nohami a z každého dňa.

Už si asi veslovanie cez Tasmanovo more z Austrálie na Nový Zéland nezopakujete...

Už asi nie. Zle to vplývalo na všetkých, ktorí sa o mňa boja. Mama z toho takmer ošedivela. A moja snúbenica, ktorá žije v Japonsku, tiež. Tomu asi treba predísť. Aj keď sme boli v pravidelnom kontakte cez satelitný telefón, vedeli, v akom stave je loď, ale aj tak. Spojenie s nimi mi dodávalo silu. Na čítanie do člna som si zobral Bibliu, hlavne preto, že dovtedy som ju nikdy nečítal. Bol čas v nej listovať. Možno aj to mi okrem správ od blízkych pomohlo.

Vaša priateľka je Japonka?

Nie, je z Taiwanu. Zoznámili sme sa na univerzite v Aucklande v čase, keď sme obaja chceli zmeniť zamestnanie. Ona odišla do Japonska a ja som sa posunul do Wellingtonu. Skončilo sa to tak, že sme sa ocitli každý na inom kontinente. Ale dá sa to zvládnuť. Zatiaľ.

Hovorili ste už aj o spoločnej budúcnosti? Je v pláne Japonsko, Nový Zéland alebo nejaká tretia krajina?

Bude to asi tretia krajina. Japonsko je ťažké pre cudzincov. Je tam uzavretý trh práce. Nutne potrebujete ovládať japončinu, samozrejme, okrem súkromných škôl. Tých je tam dosť, ale zasa nie až toľko, aby ste mali šancu zamestnať sa. Zahraničný pedagóg má veľmi malú šancu uplatniť sa. Moja snúbenica nehovorí po japonsky, bola to náhoda, že práve tam dostala prácu. Krajín je na svete veľa, určite sa nájde taká, kde sa obaja uplatníme. A na Novom Zélande sa tiež dobre žije. Ešte neviem.

Nikdy ste neuvažovali o tom, že by ste sa v budúcnosti vrátili sem bližšie do Európy alebo dokonca domov?

Pravdaže! Uvažujem aj týmto smerom. Ak sa naskytnú dobré podmienky, veľmi rád prídem. Ale zatiaľ mám dobré podmienky na Novom Zélande. Životné prostredie je tam vynikajúce, príroda je krásna. Žije sa tam naozaj výborne.

Slovensko vám nechýba?

Každému chýba domov, ale moja mama chodí za mnou pomerne často. A na Novom Zélande mám dobrého kamaráta Maroša Servátku. Jeho pričinením vzniklo v krajine moderné výskumné ekonomické laboratórium. Žije tam aj s manželkou, a keď mi je smutno a máme čas, stretneme sa na pive a oprášime slovenčinu.

Aká je súčasnosť?

Naďalej sa venuje vede, výskumu a pedagogickej činnosti na Novom Zélande. Spolupracuje s kolegami v USA aj v Kanade. Vo veslici odvtedy už nesedel. S dievčaťom z Taiwanu sa rozišiel. Stretol novú lásku, osudovú. S Annou z Holandska majú veľa spoločného, okrem lásky k prírode aj veslovanie, triatlony (Anna absolvovala v Kanade triatlon Ironman) či horskú cyklistiku. Svadba je naplánovaná tesne pred Vianocami na čiernej piesočnej pláži v Aucklande.