Brian Freeman

THE NIGHT BIRD

Copyright © 2017 by Brian Freeman

This edition is made possible under a license

arrangement originating with Amazon Publishing,

www.apub.com, in collaboration with

Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved. Translation © 2018 by Beata Horná

Jacket design © by Rex Bonomelli

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5892-1

Venujem Marcii

a pamiatke Thomasa Freemana

Moja pamäť sa začína plniť tisíckami predstáv.

JOHN MILTON

Keď som bol mladší, pamätal som si všetko,

čo sa stalo, aj čo sa nestalo;

ale starnem a čoskoro si budem pamätať

len to druhé.

MARK TWAIN

1

PÄŤPRÚDOVÁ DIAĽNIC A na Bay Bridge, moste spájajúcom San Francisco s Oaklandom, pripomínala blikajúcu vianočnú výzdobu. Červené brzdové svetlá sa rozsvecovali a zhasínali. Šesťdesiat metrov nad studenými vodami zálivu pri ostrove Yerba Buena sa premávka zastavila a most sa za trúbenia klaksónov, škrípania bŕzd a lomozu pri reťazových zrážkach zmenil na veľké parkovisko. Stovky otrávených vodičov zvyknutých na dopravné zápchy v Bay Area vedeli, že im nezostáva nič iné, než čakať. Zmierení s osudom vypli motory a siahli po smartfónoch.

Lucy Hagenovú v pravom krajnom pruhu chytila panika. Zatínala päste, až sa jej nechty vrývali do dlaní.

„Dočerta, dočerta,“ mrmlala si popod nos so zavretými očami. „Nevydržím to tu. Asi sa zbláznim.“

Jej priateľka Brynn, ktorá sedela za volantom otvoreného kabrioletu Camaro, ju zľahka plesla po stehne. „Neboj sa, všetko bude v poriadku.“

Lenže Lucy to videla ináč.

Z mostov mala hrôzu. Bola by najšťastnejší človek na svete, keby už v živote nemusela prejsť cez nijaký most. Lenže v San Franciscu to bolo vylúčené. Všade vôkol boli mosty. Richmond Bridge, Bay Bridge, San Mateo Bridge, Dumbarton Bridge, Golden Gate Bridge. Ak to bolo len trochu možné, vždy cestovala popod záliv metrom, no väčšinou, keď sa chcela dostať tam, kam mala namierené, nemala inú možnosť, ako ísť po povrchu. Mosty boli jej úhlavný nepriateľ.

„Nemôžeš ísť do iného pruhu?“ spýtala sa Lucy.

„A ako sa tam mám podľa teba dostať?“ vzdychla si Brynn.

Stáli obkľúčené autami zoradenými tesne vedľa nich. Brynn vypla motor, ale rádio nechala hrať. V rytme hudby poklepkávala palcami po volante. Bola pokojná, akoby sa jej situácia, v ktorej sa ocitli, vôbec netýkala. Lenže Lucy prežívala muky. Zostať uväznená len niekoľko centimetrov od zábradlia a desivej hlbočiny za ním, to bola pre ňu najhoršia nočná mora.

Do polnoci zostávala už len hodina. Nad hlavami sa im vypínalo obrovské visuté lano s množstvom bielych žiaroviek a radom tenších zvislých lán, ktoré smerom k hlavnému stožiaru rástli do výšky. Cez laná sa ako duchovia číhajúci v tme plazili pásy hmly. Fúkal studený, prudký vietor. Lucy cítila, že vozovka pod nimi sa mierne kolíše. Na čelo jej vystúpili kropaje studeného potu. Telo sa jej stiahlo v kŕči, akoby dostala ranu elektrickým prúdom.

„Keď treba vymeniť žiarovky, údržbári musia vyliezť až tam hore,“ poznamenala Brynn a ukázala na prudký sklon visutého lana. „Len si predstav, že by si mala takú prácu.“

„Prestaň, Brynn.“

Brynn sa zachichotala. „Myslím, že toto nie je tá pravá chvíľa na veľké zemetrasenie.“

„Mlč už, prosím ťa. Vôbec nie si vtipná.“

„Prepáč.“ Brynn sa načiahla a stisla Lucy ruku. „Musí to byť pre teba hrozné.“

„Príšerné.“

„Mala by si navštíviť moju psychoterapeutku.“

„To mi nepomôže. Mne nič nepomôže.“

„Je naozaj skvelá. Mne s mojím problémom veľmi pomohla. A čoho sa vlastne bojíš? Že sa zrúti most?“

„Nie,“ zamrmlala Lucy.

„Tak potom čoho?“

„Brynn, nechcem o tom hovoriť, dobre?“

Brynn rezignovane zdvihla ruky. „V poriadku. Len sa uvoľni. Čoskoro sa odtiaľto dostaneme. Dám hlasnejšie hudbu.“

V rádiu práve hrali Eltona Johna. Hudbu prehlušoval hukot vetra, no Elton nad ním cez reproduktory jednoznačne triumfoval.

Lucy si uvedomovala, že väčšina ľudí nemá s mostmi nijaký problém. Všetci tu boli spolu uväznení na páse ocele a betónu vysoko nad zálivom, no očividne to nikoho okrem nej netrápilo. Poobzerala sa okolo seba. Muž v lexuse vedľa nich štekal do mobilu, asi sa rozčuľoval pre zdržanie. Iní písali správy. Na obrazovke v prístrojovej doske minivanu pred nimi hralo DVD. Dokonca rozoznala, čo pozerali. Film V hlave.

Nič mimoriadne sa nedialo. Šlo len o ďalšiu kalifornskú dopravnú zápchu.

Lucy natiahla krk a obzrela sa za seba. O tri pruhy ďalej za nimi stál čierny cutlass s dymovými sklami. Auto bolo otlčené a špinavé. Všimla si ho len preto, lebo práve vo chvíli, keď sa obzrela, okno na mieste spolujazdca sa do polovice stiahlo. Hoci bolo tma, na okamih zazrela tvár vnútri auta.

Vlastne nie tvár. Masku.

Snehobielu masku so špicatou bradou a s krvavočervenými perami v groteskne širokom úsmeve. Okrúhle očné otvory pripomínali oči muchy. Vyduté biele čelo siahalo až do polovice lebky. Po obidvoch stranách masky viseli pramene čiernych umelých vlasov. Škerila sa priamo na ňu.

„Preboha!“ skríkla Lucy.

Brynn na ňu prekvapene pozrela. „Čo sa deje?“

„Ten chlap! Pozri sa!“

Brynn sa cez plece obzrela za seba. „Ja nič nevidím.“ Okno na cutlasse už medzitým vytiahli a dnu nebolo vidno. Lucy zapochybovala, či vôbec bolo stiahnuté. Možno mala halucinácie. Možno z tej hrôzy na moste vidí veci, ktoré neexistujú.

„Čo si videla?“ spýtala sa Brynn.

„Ale nič. Zabudni na to.“

„Stále máš strach?“

„Áno.“

„Pozri sa, momentálne nemôžeš robiť nič iné, ako pokojne sedieť a čakať,“ upokojovala ju Brynn. „Nič sa nestane.“

„Viem. Bojím sa, že stratím nervy.“

„Zavri oči. Pomaly sa nadýchni a vydýchni. Moja terapeutka tomu hovorí samoupokojovanie.“

Lucy zavrela oči a sústredila sa na dýchanie. Nádych nosom, výdych ústami. Dva, tri razy. Spočiatku to pomáhalo, no keď do kabrioletu narazil vietor, Lucy otvorila oči, vykríkla a ruky si prekrížila na hrudi. Brynn vedľa nej pokojne vdychovala chladný vzduch vanúci od vody. Hoci mala na sebe ľahké čipkové šaty siahajúce do polovice stehien, nezdalo sa, že by jej bolo chladno. V tvári mala zasnený výraz.

Lucy svojej priateľke trochu závidela. Brynn sa v živote všetko darilo. Obidve pracovali v obchodnom dome Macy’s a bývali spolu v garsónke na rohu Haight a Fillmore Street. Pokiaľ človek nie je právnik, bankár alebo technologický guru a chce bývať v tomto meste, nemá inú možnosť, ako tlačiť sa v malom byte so spolubývajúcimi. Brynn patrila medzi tie vysoké štíhle plavovlásky, ktoré na seba okamžite strhnú všetku pozornosť mužov, kdekoľvek sa objavia. Super vlasy, super telo, dlhé nohy, podmanivý úsmev. Priateľstvo s Brynn znamenalo dostať sa do tých najlepších klubov a na tie najlepšie večierky v meste. Lucy ju mala rada. A hoci bola Brynn krásna, vôbec sa nesprávala namyslene.

Šťastie z nej priam sršalo. Mala atraktívneho, dobre zarábajúceho nového priateľa a rodičov v balíku, ak by sa náhodou dostala do problémov. Lucy by si s ňou s radosťou vymenila miesto. Aspoň na jeden deň, aby vedela, aké to je byť sebavedomá a nemať strach. Lebo ona v tomto veľkom meste mala strach každý deň.

„Poď, Lucy, vytras to zo seba,“ zvolala Brynn veselo.

Keď Elton John spieval refrén, Brynn sa k nemu hlasno pripojila. Be-be-be-Bennie... zatiahla falošne. Pohojdávala sa v rytme hudby, bubnovala po palubnej doske a potriasala hlavou, až jej rozpustené plavé vlasy lietali zo strany na stranu. Aj Lucy začala spievať. Ostatní vodiči ich hlasným trúbením povzbudzovali. Na chvíľu Lucy zabudla na most, a keď sa jej na tvári zjavil nesmelý úsmev, Brynn sa od radosti rozžiarila.

„To je ono, dievča! Len im to ukáž!“

Lucy sa zasmiala. Aj ona sa začala natriasať a spievať ešte hlasnejšie. Gaštanové vlasy jej poletovali okolo tváre.

„Ty si blázon!“ vykríkla Lucy. Áno, Brynn bola bláznivá, krásna a plná nadšenia, presne ako Bennie z pesničky.

Keď Elton skončil, Lucy si položila hlavu na opierku a zahľadela sa na hypnotizujúce svetlá nad sebou. Nasledovala pomalšia pieseň, niečo od Carole Kingovej. Po prvý raz v živote mala pocit, že byť uväznená na moste vôbec nie je až také strašné.

„Vďaka,“ ozvala sa. „Pomohlo to.“

Keďže priateľka neodpovedala, Lucy sa k nej otočila.

„Brynn?“

Brynn prstami kŕčovito zvierala volant, až jej zbeleli hánky. Na čelo jej vystúpili kropaje potu. Ústa mala otvorené a modré oči vypúlené. Niečo nebolo v poriadku.

„Brynn, ak to má byť vtip, vôbec nie je smiešny,“ povedala Lucy. „Prestaň.“

Brynn zalapala po dychu a z hrude sa jej vydral zúfalý výkrik. Keď pustila volant, ruky sa jej triasli ako palmové listy vo vetre. Dlhými nechtami si prechádzala po predlaktí, zanechávajúc krvavočervené čiary. Potom si začala škriabať tvár, až jej po ústach tiekla krv.

„Brynn!“ skríkla Lucy.

Ľudia v autách okolo si všimli, čo sa deje. Niektorí kričali. Lucy počula, ako sa na autách otvárajú dvere.

Brynn sa postavila a zapotácala sa. Vietor jej rozstrapatil vlasy a zakmásal čipkovými šatami. Cez predné sklo kabrioletu preliezla na kapotu a nemotorne sa skotúľala na zem. Ostatní vodiči vystúpili z áut. Brynn stále jačala. Zakrývala si tvár, akoby jej vtáky chceli vyzobať oči.

„Brynn, čo to má znamenať?“ kričala na ňu Lucy. „Preboha, čo sa ti stalo? Brynn, to som ja, Lucy. Odpovedz mi.“ Odopla si bezpečnostný pás. Otvorila dvere, ale keď sa chystala vystúpiť, pod zábradlím zazrela temnotu. Nohy jej zdreveneli. Telo sa stiahlo v kŕči a celá sa roztriasla. Nedokázala myslieť na nič iné len na vietor, hĺbku a pád. Nebola schopná vystúpiť.

Brynn sa vo vysokých levanduľovomodrých topánkach rozbehla k zábradliu. Stále kričala. Preliezla betónovú zábranu a obidvoma rukami sa chytila za jedno zo zvislých lán vysoko nad zálivom. Tenké šaty sa jej prilepili na telo. Vietor ju hádzal zo strany na stranu ako handrovú bábiku.

„Brynn! Preboha, nie!“

Lucy vyliezla z auta, ale zostala čupieť. Nedokázala vstať. Hrôza z toho, že sa ocitla vonku na moste, ju celkom ochromila. Krútila sa jej hlava. Betón bol ľadový.

Brynn nebola od nej viac ako tri metre. Lucy štvornožky preliezla k zábradliu a vystrela k nej ruku.

„Brynn! Poď, zlez dolu.“

Lenže namiesto toho sa Brynn začala neisto šplhať hore, ako krab utekajúci po piesku. Skrvavenými rukami zvierala oceľové lano a prekríženými nohami sa podopierala. Vytiahla sa o pol metra nad zábradlie. Potom o meter. O dva metre.

Lucy sa schúlila do klbka a nechápavo na ňu civela. „Preboha, Brynn, čo to robíš?“

Brynn sa jednou rukou pustila lana a vo vetre sa zahnala, akoby jej okolo tváre lietal roj múch. Topánka sa jej vyzula a padala do hĺbky ako okrídlené javorové semeno. Drsné lano jej odieralo kolená. Kúsok po kúsku sa šplhala čoraz vyššie a vyššie. Zrazu sa pozrela pod seba a zvrieskla, očividne mala pocit, že ju niečo prenasleduje. Kopla do neviditeľného nepriateľa a noha sa jej hompáľala vo vzduchu.

„Brynn!“

Akýsi muž ju chcel stiahnuť dole, ale bola privysoko. Mával na ňu. Usmieval sa na ňu. „Všetko je v poriadku, zlatíčko. Len sa zošmyknite dolu. Chytím vás.“

No Brynn ho nevidela ani nepočula.

Nevidela a nepočula ani Lucy, keď na ňu kričala.

Brynn zavrela oči. Skrvavené prsty sa jej zošmykli z lana. A potom aj nohy. Už ju nemalo čo držať. Jej zúfalý výkrik zanikol v poryve vetra. Lucy si dlaňami zakryla tvár. Brynn okolo nej preletela ako postrelený vták a zmizla hlboko v zálive.

2

FROST EASTON zo sanfranciskej polície sa naklonil pomedzi laná na moste a zahľadel sa dolu do zálivu. Hladinu krížom-krážom osvetľovali reflektory pobrežnej hliadky. Už hodinu prehľadávali záliv, ale telo Brynn Lansingovej zostávalo skryté v spenených vlnách. Vedel, že nakoniec ho more vyplaví na breh. Samovrahov z mosta Golden Gate niekedy prúdy odplavili do Tichého oceánu a ich telá sa nikdy nenašli, ale Bay Bridge bol viac vo vnútrozemí a svoje obete zvyčajne vydal.

Poznal sa s hydrológmi zo štátnej univerzity, ktorí analyzovali prúdy v zálive. Zvykli uzatvárať stávky, kedy a kde sa telá objavia, no nikdy si netrúfal staviť sa s nimi.

Frost sa postavil na špičky. Poryv vetra ním zalomcoval. Krátke, dozadu sčesané vlasy, ktoré boli chaotickou zmesou zlatej a tmavohnedej farby, mu vietor sfúkol do čela. Zachmúril sa pri predstave, že čierna voda prednedávnom zhltla mladú ženu. Stačí päť sekúnd a je po všetkom.

„Mohli by ste s tým prestať?“

Pozrel sa dolu. V otvorenom kabriolete sedela svedkyňa nešťastnej udalosti. Bola stuhnutá od strachu a hľadela priamo pred seba.

„Prosím?“

„Mohli by ste sa prestať nakláňať? Idem sa z toho zblázniť.“ Frost zoskočil na vozovku a zamieril ku kabrioletu. Čierne sako mu vo vetre vialo a viazanku mal prehodenú cez plece. Čupol si vedľa dverí spolujazdca, podoprel si zarastenú bradu a pozrel dievčaťu do peknej tváre.

„Prepáčte,“ povedal. „Musí to byť pre vás strašné.“

„Myslela som si, že si zo mňa len uťahuje.“

„Kto?“ spýtal sa.

„Brynn. Myslela som si, že len žartuje. Viete, keď sme tu uviazli, strašne som sa bála. Spanikárila som.“

Frost prikývol. „Máte strach z výšok, však?“

„Z mostov.“

„Už som o tom počul. Myslím, že sa to volá gefyrofóbia. Strach z mostov.“

„Presne tak.“ Prekvapene naňho pozrela.

„Takmer každý má nejakú fóbiu,“ pokračoval Frost. „Napríklad ja sa bojím žiab. Tie klzké malé stvorenia ma privádzajú do šialenstva.“

Usmial sa na ňu. Mal srdečný, trochu rozpačitý úsmev a modré oči s prenikavým pohľadom. Husté plavé obočie ladilo s nakrátko ostrihanou bradou. Dievčina otočila hlavu a pozrela sa naňho s prázdnym výrazom v tvári. Bola traumatizovaná, ako vypnutý robot.

„Vy ste Lucy, však?“ spýtal sa.

„Áno.“

„Lucy aká?“

„Lucy Hagenová.“

„Ja som Frost. Som od polície. Čo najskôr vás odtiaľto odveziem, ale najprv vám musím položiť zopár otázok.“

„V poriadku.“

Frost ukázal na služobný čierny Chevrolet Suburban, ktorý bol zaparkovaný medzi policajným autom a sanitkou.

„Môžeme sa porozprávať v mojom aute? Ľudia z forenzného potrebujú v tomto kabriolete zozbierať dôkazy, no kým tu sedíte, nie je to možné.“

Lucy sklonila hlavu. „Veľmi rada by som vystúpila, ale nemôžem.“

„A to už prečo?“

„Nemôžem sa ani pohnúť.“

Frost vstal a poškriabal sa po brade. „Vôbec sa nemôžete hýbať?“

„Nie. Dokážem otočiť hlavou, ale ruky a nohy ma neposlúchajú.“

Frost zamával na jedného zo záchranárov, no keď k nim zamieril, Lucy pokrútila hlavou.

„Fyzicky som v poriadku,“ vysvetľovala. „Už sa mi to stalo aj predtým. Niekedy ma ten strach úplne ochromí a telo ma jednoducho prestane poslúchať. Keď sa dostanem z tohto prekliateho mosta, prejde to.“

„Vezmeme vás do nemocnice. Musia vás vyšetriť,“ rozhodol Frost.

„Nechcem ísť do nemocnice. Chcem sa len čím skôr dostať preč z tohto mosta.“

„V poriadku, Lucy. Ale ak sa čoskoro nezačnete hýbať, budem vás musieť poslať do nemocnice. Máme na to predpisy. Keď som naposledy nechal paralyzovanú ženu uprostred Bay Bridge, šéfka mi poriadne vyčistila žalúdok.“

Opäť sa na ňu usmial. Tentoraz mu Lucy úsmev nesmelo opätovala a trochu sa začervenala.

„Vezmite ma odtiaľto, prosím,“ povedala. „Keď Brynn spadla, dotiahla som sa späť do auta a odvtedy sa nemôžem pohnúť. Už je to vyše hodiny. Je mi strašná zima.“

„Ak chcete, môžem vás odniesť. Alebo môžem poprosiť niektorého zo zdravotníkov.“

„Robte, ako myslíte,“ vzdychla Lucy rezignovane. „Hlavne, aby som nič nevidela. Pohľad cez okraj mosta by som nezniesla.“

Frost otvoril dvere spolujazdca. Lucy, oblečená v sivej košeli s dlhými rukávmi, v čiernych legínach a čižmách, bola drobná, nanajvýš stošesťdesiat centimetrov vysoká. Rozstrapatené hnedé vlasy jej siahali po plecia. Odhadoval ju tak na dvadsaťpäť rokov, z jeho pohľadu tridsaťštyriročného muža bola mladá. Krémovú pokožku pod veľkými hnedými očami prekrývali tmavé kruhy. Na výrazných, permanentne našpúlených perách svietil tmavočervený rúž. Guľatý nos sa zdal trochu priveľký na jej tvár, ale inak bola pekná.

Lucy zavrela oči. Frost sa zohol, chytil ju okolo drieku a bez námahy ju zdvihol. Visela ako vrece zemiakov. Prehodil si ju cez plece a odniesol k svojmu autu. Jednou rukou otvoril dvere spolujazdca a jemne ju položil na sedadlo. Keď obišiel auto a sadol si za volant, hľadela naňho s doširoka otvorenými očami.

„Vďaka.“

„Niet za čo.“ Naštartoval. Z ventilátora začal prúdiť teplý vzduch. „Ako sa cítite?“

„Už lepšie. V tom otvorenom kabriolete to bolo príšerné.“

„Chápem.“ Upravil si uzol na viazanke a sčesal vlasy dozadu.

„Už sa môžete hýbať?“

„Nie, ale som si istá, že čoskoro budem.“

„V poriadku. Môžete mi povedať, čo sa tam stalo?“

„Brynn sa načisto pomiatla,“ odpovedala Lucy. „To sa stalo.“

„Pomiatla? A z čoho?“

„Vôbec netuším. Trčali sme tu v zápche, ja som sa bála, ale Brynn bola absolútne v poriadku. Žartovala, spievala. Celý čas sa správala celkom normálne. A potom z ničoho nič začala vyvádzať ako šialená. Prišlo to ako blesk z čistého neba. Jačala, škriabala sa. Šplhala sa po lane, akoby ju niekto naháňal, a nakoniec spadla. Bolo to príšerné.“

„Spadla alebo skočila?“

„Myslím, že spadla. Určite sa nechcela zabiť. Nie, bolo to niečo celkom iné, len neviem čo.“

„Hovorila pri tom niečo?“

„Nie, nepovedala ani slovo. Len vrieskala ako zmyslov zbavená.“

„Odkiaľ ste išli?“ spýtal sa Frost.

„Z večierka v Alamede.“

„Pila tam Brynn alkohol? Brala nejaké drogy?“

Lucy rozhodne pokrútila hlavou. „Žiadne drogy. Nikdy ich nebrala. A vypila jedno martini, nič viac.“

„Mohol jej doň niekto niečo dať?“

„Neviem. Možno. Človek nikdy nevie. Ale keď sme išli domov, vyzerala úplne v poriadku.“

Frost sa na chvíľu odmlčal. Premýšľal nad súvislosťami.

„Poznáte ženu menom Monica Farrová? Alebo neviete, či ju poznala Brynn?“

„Monica Farrová? Nič mi to nehovorí.“

Z puzdra na opasku vytiahol iPhone a ukázal Lucy fotografiu mladej červenovlásky. „Spoznávate túto ženu?“

„Nie. Kto je to?“

Frost neodpovedal. „Ako dobre ste poznali Brynn?“

„Dosť dobre. Rok sme spolu bývali. A obidve sme pracovali v obchodnom dome Macy’s.“

„Trpela depresiami? Mala výkyvy nálad?“

„Brynn? Ani náhodou. Vždy mala dobrú náladu. Navyše, posledné mesiace bola ešte šťastnejšia než zvyčajne. Začala chodiť s istým mužom a mala pocit, že by to mohol byť ten pravý. Myslím, že už uvažovala o svadbe. Často uňho prespávala. Posledných zopár nocí som ju nevidela.“

„Ako sa volá jej priateľ?“ spýtal sa Frost.

„Gabriel Tejada. Je advokát a pracuje v Sausalite.“

„Ako sa zoznámili?“

„Pred Vianocami prišiel Gabe kúpiť voňavku pre svoju

priateľku. Keď stretol Brynn, čoskoro sa z nej stala bývalá priateľka.“

„Chápem.“

Na zadnom sedadle niečo zašuchotalo a k predným sedadlám sa pomaly šíril zápach. „Ale choď, Shack. Nemôžeš si to odpustiť?“ zamrmlal Frost a zakryl si nos. Lucy sa zmätene obzrela a vykríkla, keď cez sedadlo preletela malá čierno-biela mačka a pristála na palubnej doske. Mala veľké, zvedavé tmavé oči a ružový nos. Špicaté uši boli na koncoch biele. Mačka zdvihla hlavu, ovinula si krátky chvost okolo labiek a analyzovala Lucinu tvár ako psychiater.

„Prepáčte,“ ospravedlňoval sa Frost. „Vždy keď mám niekoho v aute, uľaví si v koši s podstielkou.“

„Je to vaša mačka?“

„Áno, dá sa to tak povedať. To je dlhá história. Vlastne je to kocúr, volá sa Shack.“

„Shaq? Ako ten basketbalista?“

„Nie, Shack ako Ernest Shackleton. Ten polárny bádateľ.“

„Aha.“

„Trochu sa zaujímam o históriu. Nie ste alergická na mačky?“

„Nie.“

Shack to chápal ako pozvanie. Z palubnej dosky skočil Lucy do lona, trochu sa pomrvil a rozvalil sa na chrbát, odhaliac pritom čierne brucho s bielym okrúhlym fliačkom. Kocúr nebol dlhší ako tridsať centimetrov. Lucy zdvihla ruku a poškrabkala ho pod bradou.

„Zdá sa, že už nie ste paralyzovaná,“ poznamenal Frost.

„Ach!“ vykríkla Lucy. Pohýbala prstami. „Máte pravdu. Vravela som vám, že je to len dočasné.“

„Chcete, aby som dal Shacka dozadu? Mám preňho prepravný kôš.“

„Nie, to je v poriadku. Je to policajný kocúr? Netušila som, že také niečo existuje.“

„Nie, je to jednoducho kocúr. Rád sa so mnou vozí v aute.“

„Myslela som si, že mačky autá neznášajú.“

„Ale nie Shack. Chce ísť všade so mnou. Má dušu bádateľa. Preto to meno.“

„To je od vás milé,“ poznamenala Lucy. „Že ho beriete všade so sebou.“

„Pomáha mi vyšetrovať vraždy.“ Lucy zdvihla obočie. „Vraždy?“

„Áno, som z oddelenia vrážd. Vyšetrujeme každé úmrtie, ktoré sa považuje za podozrivé. Podľa toho, čo mi vravíte, Brynn sa správala neobvykle a ja chcem zistiť príčinu.“

„Už ste sa s niečím podobným stretli?“ spýtala sa Lucy. Frost zaváhal. „Pri extrémnom správaní zvyčajne uvažujem o fencyklidíne alebo inej syntetickej droge. To, čo mi opisujete, pripomína silnú halucinogénnu reakciu.“

„Hovorím vám, že Brynn nikdy nebrala drogy,“ trvala Lucy na svojom. „Dokonca ani marihuanu. Bola vegánka. Moje telo je chrám, tak znelo jej heslo.“

„Fajčila?

„Nie.“

„A predtým, ako sa začala správať čudne, nevšimli ste si niečo nezvyčajné?“ spýtal sa Frost. „Stalo sa niečo zvláštne, kým ste trčali na moste?“

„Nie, vôbec nič.“ Lucy si zahryzla do hornej pery a zvraštila obočie. Pošúchala Shacka po bruchu a kocúr si s pôžitkom natiahol predné aj zadné labky. Shack mal úplne jasno v tom, ktorých ľudí má rád a ktorých nie. A očividne sa rozhodol, že Lucy Hagenovú rád má.

„Nič?“ spýtal sa Frost a pozorne sa jej zahľadel do tváre.

„Ste si istá?“

Lucy pozrela von oknom. V jednom jazdnom pruhu, ktorý polícia uvoľnila pre dopravu, smerovalo zopár áut na západ. „Iba tá maska. To bolo fakt divné.“

„Aká maska?“

„Šofér v jednom aute za nami mal na tvári masku. Teda aspoň si to myslím. Okno sa otvorilo a zatvorilo tak rýchlo, že sa mi to možno len zdalo. Brynn to nevidela.“

„Aká maska to bola?“

„Strašidelná. Snehobiela. Široký desivý úsmev, červené pery. Mušie oči. Aj vlasy boli umelé.“

„Keď si pamätáte toľko detailov, asi sa vám to len nezdalo. Pamätáte si aj značku auta?“

„Myslím, že to bol cutlass, ale nie som si istá. Mal dymové sklá. Tuším bol čierny.“

„Mohlo vás to auto sledovať už cestou z večierka?“

„Možno. Neviem. Neobzerala som sa. A vlastne to bola náhoda, že som si ho všimla, lebo kým sme stáli v zápche, ten muž neurobil nič, čím by na seba upútal pozornosť. Len otvoril okno a pozrel sa na mňa.“

„Ste si istá, že to bol muž?“ spýtal sa Frost.

„Predpokladám, ale neviem to určite.“

„Vystúpil ten človek z auta, keď sa Brynn začala správať čudne?“

Lucy pokrčila plecami. „Ak aj vystúpil, určite už nemal na tvári masku. Bola som príliš vydesená, aby som si všimla, kto z ktorého auta vystúpil. A keď som si na to opäť spomenula, auto už bolo preč.“

„V poriadku.“

„Podľa vás je to dôležité?“ spýtala sa Lucy.

„Neviem. V každom prípade je to čudné, lenže celá táto nešťastná udalosť je čudná. Vraveli ste, že ste nikdy nepočuli o Monice Farrovej. Ste si tým istá?“

„Absolútne. To meno mi nič nehovorí.“

„Boli ste niekedy vo Filmovom centre v parku Presidio? Alebo Brynn?“

„Nie, nikdy som tam nebola. A myslím, že ani Brynn, teda aspoň odkedy sa poznáme. Prečo sa ma na to pýtate? Čo to má spoločné s Brynn?“

Frost neodpovedal.

„V poriadku, keď prídem domov, všetko si o tej žene zistím na internete,“ vyhlásila.

Frost vedel, že má pravdu. Dnes sa už nič nedá utajiť.

„Ide o to, že Brynn nie je prvá žena, ktorá sa z ničoho nič začala správať ako pomätená,“ povedal. „Pred dvoma mesiacmi mala Monica Farrová počas svadobnej hostiny vo Filmovom centre podobný záchvat šialenstva. Aj ona zomrela.“

Table of Contents

1

2