Alexa Riley

EVERYTHING FOR HER

Copyright © 2016 by Author Alexa Riley LLC All rights reserved.

Translation © 2018 by Miriam Ghaniová

Cover design © 2018 by Matej Rudinský

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5897-6

Poznámka autoriek

Do tejto knihy sme vložili všetko, čo nás na romancách priťahuje. Posadnutosť, zvádzanie, lásku aj vášeň. Dúfame, že sa vám bude náš román páčiť a zahĺbite sa do príbehu Mallory a Oza až do konca!

Venujeme hriešnym knihám a priateľstvu.

Bez nich by sme si nevedeli predstaviť svoj život.

PREDSLOV

Miles

Sledoval som ju od začiatku.

Je to smiešne, ale pred ňou si toho veľa nepamätám. Ako keby som rozdelil svoj život na dve polovice. Pred ňou a po nej. Spomínam si na život so svojimi rodičmi a pamätám si, že som sa dostal na vysokú školu, ale všetko len v sivých tónoch. Až do dňa, keď som ju uvidel, neexistovala pre mňa nijaká farba. Keď na nej prvý raz spočinul môj zrak, bolo to, ako keď Dorotka prišla do krajiny Oz a otvorila dvere. Svet nadobudol zvláštne farby a ona sa stala mojou dobrou čarodejnicou Glindou.

Prvýkrát som ju uvidel ako dvadsaťdvaročný. Ona mala sedemnásť a zúčastnila sa na štátnom kole matematickej olympiády stredných škôl.

Yalova univerzita ma požiadala, aby som ju zastupoval ako porotca, no takmer som odmietol. Štát Connecticut je malý, ale je domovom jednej z najväčších vysokých škôl zo skupiny siedmich najprestížnejších vysokých škôl v krajine. Stať sa jej hviezdou je takmer nemožné. V najvyššom ročníku so špecializáciou na štatistiku som patril medzi jedno percento top študentov.

Jediný dôvod, prečo som prijal pozvanie, bol ten, že som chcel predstierať, hrať svoju úlohu. Mnohí odo mňa očakávali, že pôjdem v šľapajach svojho otca, a ja som chcel, aby tomu verili. Môj cieľ však bol trocha iný, než by kto tušil. Kráčal som cestou pomsty a predstieranie mi na tej ceste pomáhalo. Potľapkával som sa po pleciach s tými istými ľuďmi ako môj otec, aj keď mi potom zostávala horká chuť v ústach.

Súhlas s posudzovaním v súťaži mi zmenil život. Horká chuť v ústach sa v ten deň stratila. Nahradila ju sladkosť. Chcel som to. Potreboval som to.

Nikdy nezabudnem, ako vyzerala, taká sebavedomá a sebaistá. Pozoroval som ju z diaľky, ako by človek sledoval levicu vo voľnej prírode. Nepriblížil som sa k nej a nevyrušil som ju, ale ani na chvíľu som z nej nespustil zrak.

Neskôr som zistil, že jej účasť na súťaži sponzorovala stredná škola. Nemala rodinu, vychovávali ju v detskom domove, takže všetko financovala jej škola. Bola bystrá a chceli, aby uspela, a to sa jej aj podarilo.

Pri súťažení som u nej videl tak veľa schopností. Vedela všetky odpovede a vždy si nimi bola absolútne istá. Verila svojim inštinktom a tie ju nesklamali. Bol v nej veľký potenciál, iba čakal, kedy sa uvoľní. Chcel som si k nej sadnúť a nechať ju, aby mi porozprávala všetko, hocičo, len aby sa so mnou zhovárala.

Súťaž vyhrala a získala prvé miesto vo svojom odbore.

Po skončení súťaže vyšla z hotelovej sály, nechal som ju odísť. Bola to tá najťažšia vec, ktorú som kedy musel urobiť. Vedel som však, že keby som za ňou šiel priskoro alebo prirýchlo, ušla by mi. Nielenže bola pre mňa primladá, ale niečo na nej mi navrávalo, že je typ ženy, ktorá prichádza raz za desaťtisíc životov.

Nesmel som to unáhliť. Mal som všetko vychutnať.

Možno som svojho otca nenávidel, ale učil som sa z jeho chýb. Chystám sa tie chyby využiť vo svoj prospech. Je bystrý, ale zároveň lajdák, ako sa ukázalo. Zistil som, že ak niečo chceme, musíme na tom tvrdo pracovať, naplánovať všetky detaily, aby to bolo naše.

Od začiatku som vedel, že ona bude môj najväčší úspech, takže v deň, keď som ju nechal odísť, som jej vydláždil cestu.

Vydláždil som jej cestu k sebe.

Nikto nevie, že ja som za tým závesom, že ja ťahám za šnúrky. Ja som postavil všetko v našich životoch tak, aby som ju mohol získať v tej pravej chvíli.

Ten čas nadišiel.

1

Mallory

„Ježiš, tá vec je odporná.“ Paige znechutene mraští tvár a ďalej beží na bežeckom páse. Postavila ho v obývačke ako prvú vec, keď sme sa sem nasťahovali. Dlhý gaštanovohnedý chvost za ňou poletuje pri každom kroku. Už skáče tridsať minút a ešte sa nespotila.

Kým sme spolu bývali v internáte, vždy chodila do univerzitnej telocvične, ale neznášala to. Asi preto, že ju zvyčajne chceli zbaliť nejakí chalani. Len čo vyšla von, niekoľkí sa pokúšali s ňou hodiť reč. Je to len moja domnienka, pretože som s ňou nikdy nešla do telocvične, ani by ste ma nikdy nevideli na tom bežeckom páse. Nebehám, iba keby som meškala, čo sa mi nikdy nestáva.

„Čože? Je to milé,“ namietam, ťahám si ružovú chlpatú deku k lícu a šúcham si ju o pokožku. „A je taká mäkká.“

Pokrúti hlavou a ja hádžem deku späť na koženú pohovku.

„Toto miesto je bezfarebné. Je sivé, čierne alebo biele. Potrebuje niečo pestré.“ Posúvam deku, aby som jej ukázala, ako dobre vyzerá. Chápem, že ju nič nedonúti obľúbiť si ju, ale viem, že mi dovolí nechať ju tu.

Paige sa o módu ani dizajn vôbec nezaujíma. Má rada, keď sú veci jednoduché, čisté a tam, kam patria. Je to vlastnosť, ktorú som si na nej obľúbila, keď nás na Yale dali spolu bývať. Tlačiť sa v malom priestore s niekým iným nie je až také príjemné a je ľahšie, ak je ten druhý poriadkumilovný. Je to niečo, čo som si začala ceniť, lebo som vyrastala v pestúnskej starostlivosti, kde nás vždy strčili do izby s tromi až štyrmi ďalšími dievčatami.

„Nechaj tú hlúpu ružovú deku. Čo bude nasledovať? Vázy s umelými kvetmi a dekoračné vankúšiky?“ Tentoraz sa usmieva, keď to hovorí.

„Nie, nijaké umelé kvety. To je lacné.“ Obrátim sa a zdvihnem ďalšiu škatuľu, ktorú chceme vybaliť. Už sme tu niekoľko dní, ale ja stíham čítať len finančné a investičné správy spoločnosti Osbourne. „Ale dekoračné vankúšiky by mohli byť pekné, možno aj nejaké obrázky na steny,“ navrhnem, čím ju rozosmejem. Chcem, aby toto miesto pôsobilo domácky. Začínam nové dobrodružstvo a toto je jeho prvá časť. S Paige sme spolu od prvého roku na Yale. Prakticky sme boli ako siamské dvojčatá zrastené bokmi, keď sme neboli na vyučovaní. Zvláštne sa k sebe hodíme, napriek tomu, že sme také odlišné. Myslím si, že práve preto spolu tak dobre vychádzame. Navzájom sa vyvažujeme. Ona je hlučná a vždy sa zdá, že je o dva kroky dopredu pred všetkými ostatnými. Je drobná, no raz som ju videla, ako spacifikovala deväťdesiatkilového chlapa, keď sa začal na mňa lepiť.

Väčšinou je ako moja staršia sestra. Je mi najbližšou osobou na svete a jediným človekom, ktorého môžem považovať za rodinu.

„Môžeš robiť, čo chceš, Mal. Len nenamaľuj steny naružovo.“ Vypne pás a zoskočí z neho. „Prosím.“

„To by som neurobila,“ namietam, kým z chladničky vyberá fľašku vody. Väčšina bytov v tomto bytovom dome má otvorené priestory. Obývačka, jedáleň a kuchyňa sú spojené a na konci chodby sú dve spálne, každá s vlastnou kúpeľňou.

Je to viac, než som kedy mohla snívať, a Paige je jediný dôvod, prečo som tu. Je to jej byt. Ona ho kúpila, keď som povedala, že som dostala ponuku praxovať v spoločnosti Osbourne, a ona trvala na tom, že ideme.

Nechystala som sa zmeškať príležitosť, lebo som vedela, že neexistuje spôsob, ako by som sa dostala do New Yorku. Nemala som finančné prostriedky a, úprimne, bola som hrozne vystrašená. Zatiaľ som v živote nedopadla dobre a nebola som pripravená začať. Nie som suverénna, iba odhodlaná. A spoločnosť Osbourne má cveng. Ponúkajú tri stáže ročne a jedna sa ušla práve mne. Možno som mala výhodu, pretože som získala aj jedno z ich najlepších štipendií, lebo už poznali moje pracovné výkony.

Štipendium ma živilo počas štúdia na vysokej škole a pokrylo všetky moje náklady: na internát, stravu, knihy – na všetko. Promovala som medzi najlepšími v mojom ročníku a ako prvá vo svojom odbore. Osbourne podporila moje vzdelanie a stáž mi dá príležitosť ukázať im, čím sa stanem vďaka nim.

Vždy som chcela dosiahnuť vysoké méty, ale možnosť dokázať to v New Yorku ma spočiatku vyľakala. Našťastie tu bola Paige, ktorá vždy stála po mojom boku a pomohla začať novú kapitolu v mojom živote.

Spočiatku som bola sklamaná, že som po promócii nedostala nijaké ďalšie ponuky, ale trh práce je krutý. Asi ma trochu prekvapilo, že som dostala osbournské štipendium a potom ponuku na stáž, ale nikdy nič viac.

„Vyzeráš, akoby si veľmi tuho rozmýšľala,“ vraví Paige a dáva si ďalší veľký hlt vody z fľaše. Potom ju položí na kuchynský pult.

„Myslím si, že som trocha nervózna z toho pondelka.“

„To myslíš vážne?“ Paige podíde bližšie, postaví sa predo mňa, vezme mi z rúk škatuľu a položí ju späť na zem. Viem, čo príde, a pousmejem sa. „Kto makal celú strednú a dostal plné štipendium na Yale?“

„Ja.“

„Kto absolvoval výšku ako najlepší?“

„Ja.“

„Kto opravil toho nafúkaného profesora Sittena, keď sa pokúšal povedať, že tvoja odpoveď je nesprávna, a potom ho prevalcoval ako malého školáka a takmer rozplakal?“

„Neplakal.“

„V duchu plakal, ver mi. Poznám výraz muža, keď plače v duchu.“

Nemôžem si pomôcť, len sa rozosmiať, lebo je to pravda.

„Kto?“ nalieha Paige.

„Ja.“

„A kto získal najlepšiu stáž v krajine?“

„Ja.“

„Áno, dokelu, ty. Ty sa chystáš zatriasť tou ich učtárňou. Ty budeš mať tie čísla v malíčku alebo čo to s nimi robíš,“ hovorí, akoby práca s číslami bolo lúštenie nepriateľského kódu.

„Mám ťa rada.“ Objímem ju. Viem, že som bystrá a dokážem urobiť všetko, na čo sa zameriam. Je fajn mať niekoho pri sebe, keď som sa musela po celý život spoliehať len sama na seba. Tak to bolo vždy, kým sa v mojom živote neobjavila Paige. Občas ešte vždy potrebujem postrčiť a ona má dostatok sebadôvery, aby mi z nej trocha dodala.

„Je ťažké nemať ma rád.“ Zdvihne svoj pehavý nos a zatvári sa samoľúbo.

„Okrem situácií, keď nútiš mužov v duchu plakať,“ dodám. Pokrčí plecami, zdvihne škatuľu, položí ju na konferenčný stolík a odtrhne pásku.

„Mali sme všetky tieto veci spáliť, nie brať so sebou. Myslím si, že ešte vždy cítim rezance ramen. Prisahám, že takto smrdela celá dlážka v našom internáte.“

Máva rukami nad škatuľou, akoby sa ju pokúšala vyvetrať. Podídem k nej, klesnem vedľa na pohovku a sledujem, ako zo škatule náhodne vyberá veci. V tejto sú najmä zarámované fotografie. Rada fotím; zachytávam spomienky. Paige neznášala, keď ju fotili, ale po štyroch rokoch som ju natoľko unavila, že si na to zvykla. V období pred vysokou školou som nikdy nemala byť z čoho šťastná, nemala som nič, čo by som chcela zachytiť, takže spočiatku som bola sklamaná, že ja chcem fotografovať a ona odmieta.

„Ktoré z nich sú moje?“ pýta sa a prezerá si ich.

„Ach, zrazu jednu chceš?“ Usmejem sa a prevrátim oči. Vytiahne jednu z prvého ročníka. Dotiahla som ju na futbal s tvrdením, že musíme získať všetky vysokoškolské skúsenosti, ktoré sa dajú. Prvý rok na univerzite som veľmi túžila vstrebať všetko nové. Tak som ovplyvnila ja Paige ako ona mňa, ale má pocit, že prvý rok som bola dosť znudená životom na výške.

„Bože, musím ťa mať rada. Nemôžem uveriť, že som do toho šla s tebou.“

Podáva mi fotku a ja sa rozosmejem. Odfotila som nás presne v okamihu, keď jednému chalanovi vylievala sódovku na hlavu. Polovicu zápasu táral o tom, ako miluje mladé mäsko, až Paige napokon vybuchla.

„Tá je moja.“ Berie si späť fotku.

„Mám kópie,“ pripomínam jej. V ten deň som si uvedomila, že Paige nie je na Yale normálna študentka. Chalan, ktorého obliala, sa snažil, aby ju vylúčili zo školy, ale bol to on, kto sa dostal do poriadnych problémov.

Paigein otec mal peniaze a moc, ale o tom sme veľa nehovorili. Ona na tú tému často nezačínala rozhovor a ja som nenaliehala. Mala som vlastné záležitosti, o ktorých som takisto nemienila hovoriť.

„Cez to som sa už preniesla.“ Vstane, presadne si na druhú pohovku a vyloží si nohy na konferenčný stolík. Trocha sa myknem. Ten stôl pravdepodobne stojí viac, než by som dokázala zarobiť za dva mesiace, tak ako zvyšok tunajšieho nábytku. Väčšina všetkého tu bola, skôr než sme sa nasťahovali. Paige sa správala, akoby to nebolo nič extra.

„Tuším si vybalila jednu vec.“

„Musíš mi dať niečo jesť, inak začnem štrajkovať.“

„Vlastne aj ja som celkom hladná. Ty si odtiaľto – čo by sme si mali objednať?“ Vyťahujem z vrecka mobil a hľadám medzi miestnymi donáškovými službami.

„Na to zabudni. Ideme von. Je piatok večer a je to náš prvý večer v meste.“

„Musíme ešte vybaliť kopu vecí a potrebujem sa veľa učiť.“ Zdvihnem jednu z kníh na konferenčnom stolíku, aby som jej to pripomenula. Z firmy mi poslali hromadu kníh a spisov, ktoré si musím preštudovať. Prečítala som ich najmenej tri razy, ale napriek tomu si ich ešte chcem prejsť. Možno urobiť zopár poznámok na kartičky. Nemôžem dostať otázku, na ktorú nebudem vedieť dať okamžitú odpoveď.

„Nie. Máme pred sebou celý víkend. Rozhodla som sa. Dáme si večeru a potom zájdeme na pár drinkov. Vybaľovať môžeme v sobotu a v nedeľu. A ty si potom môžeš premyslieť a analyzovať všetko, čo potrebuješ do roboty. Dnes večer si dáme nejaké drinky a zatrsáme si.“

Vytrhne mi knihu z ruky, hodí ju späť na stolík, vyskočí z pohovky a zvalí stoh iných. Potom ma chytí za ruku a ťahá so sebou.

„Nevybalili sme si oblečenie, mejkap ani nič také.“ Pokúšam sa ju odhovoriť, ale pritom už premýšľam, čo si oblečiem. Toto je New York. Nemala by som stretnúť napríklad šejka alebo niekoho podobného? Všetko, čo mám, sú džínsy a topy. A niekoľko šiat do práce, ktoré som narýchlo splašila.

„Môžeme urobiť trocha z každého. Kým sa nachystáme, niečo vybalíme.“

„Nie som si istá, či mám dačo, čo sa bude hodiť. Bez ohľadu na to, čo máš na mysli,“ vravím jej, ale už kráčam do svojej izby a vyhýbam sa škatuliam na chodbe.

„Niečo jednoduché a sexi. Daj si tie tesné čierne nohavice a môžeš si požičať moje čierne čižmy. Stačí, keď si nájdeš nejaký pekný top.“

„Hodí sa to tam, kam pôjdeme?“ Predtým som bola v New Yorku dva razy a vždy som sa úplne stratila. Je pre mňa trochu zdrvujúce, keď mám urobiť krok mimo svojej zóny pohodlia. Dokonca aj po štyroch rokoch na Yale sa niekedy cítim nesvoja, akoby som celkom nezapadala.

„Mal, neberiem ťa na nejaké nezvyčajné miesto. Len si dáme cestou steak a zastavíme sa niekde na pár drinkov. Obyčajná babská jazda.“

Viem, že posledné slová dodala, aby ma obalamutila.

„Môžem ti urobiť účes?“ spýtam sa, aby som sa mohla pohrať s jej dlhými gaštanovými vlasmi.

„A zješ všetko, čo objednám?“ vypáli protiotázku. Paige s obľubou platí účty, ale aj rada jedáva na najdrahších miestach. Nikto sa nerýpe v steaku tak ako ona. Musela som s ňou prestať bojovať, pokiaľ šlo o platenie účtov, ale pokúšala som sa neobjednávať si aspoň nič šialene drahé. Zdá sa, že dnes sa mi to nepodarí.

„Platí.“

„A nijaký lak na vlasy,“ dodá rýchlo.

„Nijaké chuťovky.“

„Fajn, tak lak môže byť,“ zašomre, skôr než zamieri do svojej izby. Vybuchnem do smiechu. Možno sa mi podarí nahovoriť ju na trocha maskary.

„Nijaký mejkap!“ Počujem ju kričať z jej spálne, čo ma rozosmeje ešte väčšmi.

2

Mallory

„Jameson. Bez ľadu,“ prekrikujem hudbu v klube.

Po večeri sme si s Paige vzali taxík do Upper East Side v blízkosti nášho bytu. Povedala, že si dáme pár drinkov, než sa vrátime domov, ale ja som si myslela, že má na mysli pokojnejšie miesto. Nechcela som, aby to bola dlhá noc. Musím skoro vstávať a byť fit. Do nástupu v novej práci mi zostáva už len zopár dní. Mala som to tušiť, keď sme zastali pred barom a pred ním stál dlhý rad ľudí. Paige vystúpila z taxíka, významne zdvihla obočie smerom ku mne a vykročila rovno k vyhadzovačovi pred barom.

Vyskočila som za ňou, no sotva som počula, čo povedala vrátnikovi, ktorý odopol zamatové laná a kývol, aby sme šli dnu. Nedostala som sa k tomu, aby som sa jej opýtala, ako sa jej to podarilo. Prešli sme dvojitými dverami a zasiahla nás hlasná hudba.

Seven Eight Nine je skôr klub než bar. To miesto je elegantné, ale uprostred je tanečný parket a dídžej sa vrtí, akoby bol Silvester. Na okrajoch parketu panuje prítmie, v rohoch miestnosti sú nedbalo rozmiestnené veľké zamatové pohovky. Sadám si k baru, čakám na drink a pozorujem Paige, ako sa zhovára s chlapíkom na druhom konci.

Zdá sa, že vycítil môj pohľad, lebo na mňa pozrie a žmurkne.

Hudba je fajn a ja už mám v sebe jeden drink, takže toto miesto sa mi začína páčiť. Nakoniec som si dala čierne obtiahnuté džínsy skombinované s Paigeinými čižmami na vysokom podpätku a čiernym hodvábnym topom bez rukávov. V New Yorku je jún a vlhkosť vzduchu je neznesiteľná. V bare však prúdi chladivý vzduch a ja zatváram oči a užívam si ho.

Hnedé vlasy mi nesplývajú až na plecia a mierny vánok je príjemný. Zrazu sa mi vzadu na krku zježia vlasy, akoby ma niekto pozoroval.

Otvorím oči a v tej chvíli mi barmanka podáva drink. Kladiem na pult nejaké peniaze, ale čiasi ruka sa vystrie. Vidím v nej čiernu kartu American Express a barmanka ju bez váhania vezme.

Trochu sa obrátim a hľadím na muža s tmavými vlasmi a krátkym tmavým strniskom. Má na sebe oblek a kravatu a je trochu skrytý v tieni, no usmieva sa na mňa a ja vidím, ako sa jeho plné pery rozťahujú a odhaľujú rovné biele zuby. Jeho úsmev je úprimný a prívetivý a ja mu ho opätujem.

„Nespýtali ste sa,“ vravím mu, keď sa barmanka vracia s jeho kartou a podáva mu ju.

„Čo by ste povedali?“ spýta sa, kým podpisuje účet a posúva jej ho späť.

Trocha sa opriem, urobím prehnaný pohyb hlavou, keď si ho prezerám odhora nadol. Je príliš tma, aby ho bolo vidieť celého, ale čo vidím, je veľmi pekné.

Ako dieťa v pestúnskej starostlivosti som nikdy nemala pekné veci. Bola som však naozaj bystrá a v škole sa mi darilo a vďaka tomu ma takmer vždy obklopovali privilegované deti. Vychovávali ma v oblasti Manchestru v štáte Connecticut v komunite nižšej strednej vrstvy. V detskom domove sme nemali veľa, ale ľudia, ktorí sa o nás starali, boli milí a dbali, aby sme všetci mali dobré vzdelanie. Vďaka tomu, že som sa pohybovala medzi bohatými ľuďmi, videla som, ako vyzerajú pekné veci. Možno som ich nikdy nevlastnila, ale nie som neznalá a viem, čo sa dá za peniaze kúpiť.

Prezerám si ho a vidím, že jeho topánky stoja viac ako mesačné nájomné v našom byte v Lenox Hill. Pohľadom putujem po dobre padnúcom obleku, ktorý musí byť ušitý na objednávku. Rozopína si sako a mierne ho roztvára, akoby mi chcel dopriať lepší pohľad. Košeľu má snehobielu a kravatu tmavofialovú s drobnými bielymi kvetmi. Dvíha ruku, aby si ju napravil, a ja si všimnem, že manžetové gombíky má rovnakej farby ako kravatu. Zazrela som aj jeho hodinky a som si istá, že sú drahé a ladia so zvyškom.

Zdvihnem zrak, vystúpi trocha na svetlo a vidím, že oči má tmavomodré ako zafíry. Sleduje ma, ako ho pozorujem, a trochu zvraští tvár, zatiaľ čo jeho úsmev sa rozširuje.

„Tak?“ zatiahne, nakloní sa trocha bližšie a čaká na moju odpoveď.

„Určite by som povedala nie,“ odpoviem, odpijem si whisky a vychutnávam na jazyku jej pálčivú chuť.

Pozerám naňho spoza okraja svojho pohára a on sa slabo zasmeje. Pôsobí ako typ človeka, ktorý sa často smeje. Je to veľmi sexi. Tmavé vlnité vlasy má ostrihané nakrátko, ale vyzerajú dosť dlhé na to, aby sa dalo cez ne prejsť prstami. Navrchu má toľko vĺn – stavím sa, že keby si ich nechal narásť, mal by nádherné kučery. Nie je fér, aby bol muž taký pekný.

„Dobre, že som sa nespýtal,“ pokračuje v rozhovore a jeho vôňa sa šíri ku mne, keď sa posunie trocha bližšie.

Vonia ako teplý jantár a med a ja sa k nemu nevedomky nahnem.

Berie mi pohár z ruky, no mojich prstov sa nedotkne.

Fascinuje ma a ja ho nechám, aby mi ho vzal.

Pozerám, ako obracia pohár, prikladá si k nemu pery tam, kde boli moje, a dá si dúšok whisky. Môj pohľad sa presúva k jeho hrdlu, kde sa pri prehĺtaní pohybuje výrazný Adamov ohryzok. Dopije, trocha odtiahne pery a potom oblizne kvapku, ktorá zostala na okraji pohára.

Je to erotické a sexi a nikdy som nepocítila takú slabosť v kolenách z niečoho takého jednoduchého.

„Myslím si, že keď som za to zaplatil, mal by som aspoň ochutnať.“

Obráti pohár tou istou stranou ku mne a jemne mi ho vloží do ruky. Tentoraz sa však jeho prsty dotknú mojich prstov. Mlčím, kým tam zostávajú. Obaja akoby sme boli uzamknutí v neviditeľnom objatí a končeky jeho prstov putujú po mojom zápästí. Nenápadne ich tam necháva a znova sa na mňa usmeje.

Úsmev tohto muža by dokázal zbúrať aj budovu. Prikladám si pohár späť k perám, ochutnávam miesto, kde boli jeho ústa. Neviem, čo ma v tej chvíli posadlo, ale keď som videla, ako to robí, vyvolalo to vo mne potrebu spraviť to isté, ba oveľa viac. Nikdy predtým som sa takto nesprávala, nikdy som takto neflirtovala s úplne cudzím človekom.

Prehltnem zvyšok, čo zostal v pohári, páli ma v hrdle. Odtiahne ruku z môjho zápästia a vezme mi pohár. Položí ho na barový pult, znovu sa na mňa pozrie a usmeje sa.

„Povedzte mi svoje meno.“

Žiada niečo, čím si nie som istá, že to chcem prezradiť. Ak mu to poviem, už si nebudeme cudzí a kúzlo sa rozplynie. Je priam božský a určite má veľa peňazí, ale toto nie je typ chlapa, s ktorým by som sa chcela dať dokopy.

Je to typ muža, akých som na Yale videla stále. Vzal by ma von a rozprával o svojich účtoch a ja by som sa snažila spomenúť si na poslednú Farmatovu teorému. Na moje gusto je až príliš šarmantný a muž, ktorý sa objaví na mieste ako toto, sa určite nechce usadiť.

„Radšej nie, čo vy na to?“ odvetím a obrátim sa k baru, aby som si objednala ďalší drink. Očami hľadám barmanku a cez plece sa rozprávam s tým mužom. „Tvárme sa, že toto je Smaragdové mesto a vy ste čarodejník za závesom.“

Dotkne sa mi rukou boku a ja stuhnem a pozriem mu do očí. Vidím v nich beznádej, ako keby ma prosil, nech mu niečo dám. Hocičo. Jeho úsmev je preč a namiesto neho sa zjavili zraniteľnosť a strach. Chcela by som ho nejako upokojiť.

„Prosím.“

Vidím, ako sa mu hýbu pery, ale cez hlasnú hudbu nepočujem nič. Nahnem sa mu k uchu, takže mu napokon dám to, čo chce.

„Mallory.“

Odtiahne sa, zrazu cítim rozpaky, akoby som sa tým, že som mu povedala svoje meno, nejako odhalila. Je to však len moje meno. Prečo sa mi to zdá také dôverné?

Pozriem ponad bar a vidím, že Paige je stále tam, baví sa s tým istým chlapom ako predtým. Nepohla sa z miesta, ako keby vycítila, že ju pozorujem. Pozrie na mňa. Mrkne aj na muža predo mnou, znova sa zahľadí na mňa a zdvihne obočie. Pokrčím plecami a cítim, ako mi do líc stúpa červeň. Veď nerobím nič zlé. Neviem, prečo ma zrazu zaplavujú toľké rozpaky.

Kývne mi hlavou a poklepká si po hodinkách. Je to náš signál, že to máme zabaliť. Potom sa obráti naspäť k svojmu spoločníkovi.

„Odchádzate?“ opýta sa ma neznámy. Pozriem sa naňho a usmejem sa. „Zdá sa.“

„Dajte mi svoje číslo.“

Je to ďalšia požiadavka z jeho strany. Nečudo, asi je zvyknutý, že vždy dostane to, po čom túži. Neisto sa poobzerám, snažím sa vymyslieť dobrý dôvod, prečo mu ho nedať.

„Ak požiadam vašu priateľku, dá mi ho?“

Samoľúbo sa usmejem, pozriem sa na Paige a potom znovu naňho. „Určite nie.“

Paige sa vždy snaží chlapov odo mňa udržať čo najďalej. Hovorí, že by som mala počkať na toho pravého a nestrácať čas s nulami z výšky. Mala pravdu, keď hovorila, že väčšina chalanov na výške sú snobi, a možno je snob aj tento. Nikdy mi nedovolila urobiť chybu, keď šlo o mužov, takže som žila akoby v nejakom ochrannom obale a aj vo svojich dvadsiatich troch rokoch som neskúsená. Chcem, aby tento muž zmizol, no zároveň túžim, aby zostal.

Znovu sa naňho pozriem a vidím, ako si siaha do vrecka a vyťahuje telefón. Stojí a čaká, ako sa rozhodnem.

Odfrknem a odrapocem svoje číslo s nádejou, že ho v tom hluku určite nezachytil. Veď ho ani nepoznám. Prečo by mi chcel volať? Očividne s ním nepôjdem k nemu domov, takže nie som korisť, za akú muži pokladajú všetky ženy v tomto klube.

Podíde k nám Paige a muž odloží telefón. Paige behá očami z jedného na druhého.

„Si pripravená?“

„Hej, idem hneď za tebou,“ odvetím a sledujem, ako kráča k východu.

Znovu pozriem do jeho zafírových očí a strácam sa v nich. Akoby som sa ocitla v strede tornáda. Lenže neviem, či on je ten víchor, ktorý spôsobí spúšť, alebo či je pokojný stred, čo ma ochráni.

Vystrie ruku a hánkami sa mi dotkne čeľuste, akoby chcel skúsiť, či je dosť jemná.

„Chcel som viac.“ Tie slová takmer nepočujem, ale zachytím ich.

Neviem, čo tým myslí, a nie som si istá, ako mám na to reagovať. Namiesto odpovede stuhnem na mieste, keď sa ma dotkne. Mala by som mu povedať, aby prestal, alebo odísť, no niečo na ňom ma fascinuje a nemôžem sa od neho odtrhnúť.

„Čakám.“

Pozriem na Paige, ktorá sa opiera o stenu a sleduje nás.

Viem, že by som mala ísť.

Muž spustí ruku a urobí krok dozadu. Usmieva sa na mňa ako predtým. Jeho úsmev je široký, ale neusmieva sa aj očami. Je tu čosi, čo neviem prečítať, hoci by som chcela. Hm, o tomto cudzom človeku by som sa rada dozvedela viac.

Zhlboka sa nadýchnem a urobím od neho niekoľko krokov k Paige. Kúzlo sa naruší. Hmla sa dvíha a ja sa viac cítim sama sebou. Obrátim sa, či ma sleduje, tentoraz sa usmieva aj očami.

Len čo sa dostaneme von, v zadnom vrecku mi zavibruje mobil. Vytiahnem ho, aby som zistila, či je to on. Paige ma vtiahne do taxíka a povie vodičovi adresu. Ja si zatiaľ prečítam esemesku.

Chutili ste sladšie, ako som si predstavoval.

Zaplaví ma vzrušenie a odpíšem mu.

Ako mám volať muža za závesom?

S úsmevom čakám na jeho odpoveď.

Oz.

Table of Contents

Poznámka autoriek

PREDSLOV Miles

1 Mallory

2 Mallory