Tabea Bach

DIE KAMELIEN-INSEL

Copyright © by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © 2018 by Svetlana Žuchová

Jacket design © www.buerosued.de

Jacket photo © Arcangel, Ildigo Neer AA1580178

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5793-1

1

Dedičstvo

Obloha žiarila ohnivými farbami a tisíckrát sa zrkadlila v laku áut, ktoré sa po diaľnici sunuli krokom v nekonečnej zápche. Sylvia, ktorá uviazla v taxíku, si však toto divadlo prelievajúcich sa oblakov žiariacich každú chvíľu iným odtieňom oranžovej nevychutnávala. Po tisíci raz sa pozrela na hodinky a bolo jej jasné, že čas neúprosne beží. Už je takmer isté, že domov sa nevráti načas.

Sylvia si vzdychla. Manžel Holger jej tento piatok dôrazne a často pripomínal. Nikdy nezabudol dodať, aká dôležitá je preňho schôdzka pri Starnberskom jazere. Sylvia si za žiadnych okolností nemôže dovoliť prísť neskoro. Len preto sa rozhodla pre skorší let, stretnutie s klientom ukončila azda až neslušne rýchlo, ponáhľala sa na letisko, prešla kontrolami a utekala na palubu, len aby tam pripútaná a pripravená na odlet s ostatnými pasažiermi čakala ďalšiu hodinu.

V pravidelných intervaloch ju pilot informoval, že ešte vždy nedostali povolenie na odlet. A teraz trčala v zápche na ceste do centra Mníchova.

V tej chvíli sa ozvala siréna, potom ďalšia a ďalšia. Dva rady áut sa akoby s nevôľou oddelili, uvoľňovali miesto sanitke a policajnému autu.

„Čo myslíte,“ spýtala sa Sylvia, „nemohli by ste sa zavesiť na ne?“ Taxikár prudko otočil volantom, šliapol na plyn, až to Sylviou nepríjemne trhlo, a vydal sa za sanitkou, akoby patril k špeciálnym jednotkám. Zrazu sa všetko pohlo. Krajnicou nevzrušene prešli okolo miesta nehody a o desať minút taxík zastal na Kráľovskej ulici. „Perfektne ste to zvládli,“ pochválila ho Sylvia, zaplatila, pridala štedré prepitné a rovno si vodiča objednala na zajtra o štvrť na osem ráno.

„Kam sa pôjde?“

„Zase na letisko,“ odpovedala Sylvia a zasmiala sa, keď videla taxikárov prekvapený výraz.

Podľa preplnenej schránky s úľavou usúdila, že manžel ešte nie je doma. Vo výťahu narýchlo prehrabala hŕbu pošty. Medzi jednotvárnymi hnedosivými úradnými zásielkami natrafila na pohľadnicu z Benátok s pohľadom na Most vzdychov. Sylvia ju obrátila a neubránila sa smiechu. Drahá Sylvia, stálo tam napísané krásnym ženským písmom, môžeš ľutovať, že si sa nepridala. Pripijem si aj za Teba. Pusu, Veronika.

Výťah potichu cinkol a zastal. Veronike sa to ľahko hovorí. Ako prekladateľka technických textov si mohla prácu zadeliť, ako jej to vyhovovalo. Ustavične Sylviu trápila tými najbláznivejšími nápadmi: Čo keby sme sa vybrali do Benátok a trochu si vyhodili z kopýtka? Prosím, prosím! Len jeden jediný predĺžený víkend!

Veronika nikdy nezabudla správne podotknúť, že aj Sylvia by si predsa mohla pracovný čas určovať sama, no bola to pravda len čisto teoreticky. Skutočnosť bola taká, že už dva roky sa jej nepodarilo vziať si ani len týždeň dovolenky.

Kým odomykala dvere veľkorysého podkrovného bytu hneď pri Anglických záhradách, našťastie si ešte spomenula, že o chvíľu príde Sandra. Kedysi spolu vyrastali v bytovke. Dalo sa povedať, že sa kamarátili od škôlky. Sandra sa stala vizážistkou a raz za čas pomohla Sylvii upraviť sa na večere a večierky, na ktoré ju pozývali spolu s manželom, úspešným realitným maklérom. Sandra mala kľúče od jej bytu a už jej prichádzala v ústrety.

„Konečne si tu,“ zvolala a privítala Sylviu širokým úsmevom. „Môžem hádať? Let meškal! Chúďatko moje!“

„A okrem toho som uviazla v zápche…“ Sylvia si vzdychla a pohodila aktovku do pracovne, kabát zavesila na vešiak a odkopla lodičky na vysokom podpätku. „Jedným slovom piatok večer.“

„Takže masáž ti padne vhod,“ poznamenala Sandra.

„Všetko som už pripravila. Akú vôňu si dnes vyberieš? Ruže alebo limetky?“

Fialkasté večerné svetlo dopadalo cez zasklenú stenu do Sylviinej spálne, kde už Sandra rozložila masážny stôl a pripravila si kufrík s mejkapom. Nad strechami mníchovskej štvrte Schwabing ešte svietilo slnko, kým koruny stromov v Anglických záhradách sa už ponárali do šera. Sylvia si však krásu prostredia vôbec nevšímala.

„Na masáž nemám čas, Sandra. O pol hodiny musím byť ako zo škatuľky, dala som Holgerovi čestné slovo. Pomôžeš mi?“

O dvadsať minút bola Sylvia osprchovaná, Sandra jej polodlhé tmavšie blond vlasy vypla do elegantného účesu a dokonale ju namaľovala.

„Čo si oblečieš?“ spýtala sa.

Sylvia podišla k skrini, opatrne vybrala dymovomodré hodvábne šaty a podržala ich pred sebou. „Čo povieš?“

Sandra vzala šaty, rozopla zips a pomohla Sylvii do nich. „To je teda rafinovaný výstrih,“ uznala a opatrne zips zapla. „Akú máš perfektnú postavu, Sylvia! Tá farba ti krásne rozžiari oči! Tie šaty sú ako šité na teba.“

„Pozri, tie sa mi budú hodiť, však?“

Sylvia vybrala zo zásuvky bielizníka šperkovnicu a otvorila ju. Bol v nej pár diamantových náušníc.

„Nádhera! To sú tie, ktoré ti Holger daroval na desiate výročie svadby?“ spýtala sa Sandra. „Sylvia… si tá najšťastnejšia žena, akú poznám.“

Sylvia v rozpakoch mlčala, kým jej Sandra pomáhala zapnúť náušnice. Priateľka, ktorá sa pred pol rokom rozviedla, jej závidela, to pre ňu nebola novinka. S bývalým manželom Martinom viedla neľútostný boj o spoločný dom v radovej zástavbe v prímestskej štvrti Ismaning a o každý ďalší cent. Kým sa Martin vydal na cestu okolo sveta so svojou novou mladučkou priateľkou, Sandra sa musela poriadne uskromňovať. Bola na voľnej nohe a ktovieako sa jej nedarilo.

Aj preto si Sylvia objednávala Sandrine služby čo najčastejšie, hoci nakoniec nikdy nemala čas absolvovať kompletný relaxačný program. Sylvia z vlastnej skúsenosti vedela, aké to je, keď človek musí obracať každý cent. Blahobyt, v akom dnes s Holgerom žili, nedostala do vienka. Aj ona mala za sebou ťažké časy a deň čo deň v práci videla, že neraz stačí jediné nešťastné rozhodnutie a život sa od základov zmení. A ak sa chcela v živote niečomu vyhnúť, bola to chudoba. Preto Sandre rada pomáhala a veľkoryso jej platila.

„Už len tie večierky,“ pokračovala Sandra obdivne. „Ako ti ich závidím. Všetky tie celebrity, s ktorými sa tam stretávaš. A keď niekto z nich hľadá novú vilu, vždy sa obráti na Holgera…“

V tej chvíli sa Sylviin manžel objavil vo dverách.

„Si pripravená, Sylvia?“ zvolal, kým si uväzoval kravatu. Ako vždy, aj dnes vyzeral výborne, čierny oblek šitý na mieru dal vyniknúť jeho štíhlemu vyšportovanému telu.

„Veru som,“ odvetila Sylvia. „Čo keby sme sa však najprv pozdravili?“

Holger sa rýchlym pohľadom skontroloval v zrkadle za Sylviou. Potom krátko kývol Sandre a prvýkrát sa na Sylviu poriadne pozrel.

„Prepáč, zlatko.“ Zozadu ju pobozkal na líce. „Vyzeráš skvele. Ideme?“

O päť minút sedela Sylvia vedľa manžela v jeho Porsche Spyder. Holger šoféroval elegantné auto smerom z mesta a po diaľnici E533 k Starnberskému jazeru. Len pár kilometrov odtiaľ, neďaleko Bernriedu, usporiadal herec Sebastián Schnell kolaudačnú párty vo svojej novučičkej vile, ktorej kúpu zorganizoval Holger. A nebola to veru hocijaká vila, ale tá najkrajšia a najluxusnejšia v celom Nemecku vrátane domovov celebrít z filmu a televízie. Okrem hostiteľa, Holgera a Sylvie nikto netušil, že nový majiteľ sa na tejto kolaudačnej párty zmluvne dohodol, aby realitná kancelária dostala príležitosť získať nových klientov. Holger mu za to znížil cenu. Ani hostia, pravdaže, netušili, že oslavu neplatí Sebastián Schnell, ale Holger.

„Na tom večierku musíš získať prinajmenšom troch nových klientov,“ vypočítala Sylvia manželovi v nedeľné ráno pri raňajkách, jednej z mála príležitostí, keď spolu sedeli pri stole. „Ináč sa ti to nevyplatí.“ Nie náhodou bola Sylvia ekonomická poradkyňa. Bolo jej ľúto, že vlastný manžel nikdy nevyužil jej odborné služby, možno to tak však bolo lepšie. Muž, ktorý by poslúchal profesionálne rady vlastnej manželky, sa na tomto svete ešte nenarodil. Napokon hneď na začiatku uzavreli jasnú dohodu. Ani jeden sa nebude miešať do obchodov toho druhého, pokiaľ jeden z nich o radu vyslovene nepožiada. Alebo o „sprievod“, tak ako to robil Holger, keď prosil Sylviu, aby ho sprevádzala na luxusných večierkoch jeho klientov.

Nasledujúce hodiny strávila Sylvia so širokým úsmevom vedľa manžela, zdravila okolostojacich, ktorých poznala akurát tak z televízie alebo filmového plátna, a vymieňala si s nimi dôverne znejúce nezáväzné floskuly. Holger dobre vedel, prečo si pri takých príležitostiach prial mať manželku po svojom boku. Sylvia vedela plynulo po anglicky, francúzsky a taliansky, dokázala zoznámiť ľudí, ktorých sama nepoznala, ba dokonca nadviazať rozhovor aj so zarytými introvertmi. Vedela hostí v správnu chvíľu rozosmiať alebo sa sama stať neviditeľnou. Ani zoči-voči hviezdam svetového formátu nestrácala pôdu pod nohami, ku každému sa správala s rovnakou prirodzenou priateľskosťou a bola preto veľmi obľúbená.

Aj v dnešný večer bol Holger veľmi spokojný. Oficiálny hostiteľ Sebastián Schnell sa pýšil leskom svojej novučkej vily, ku ktorej patrila aj časť pobrežia jazera s lodenicou, a Holger rozdával vizitky, šeptal o nehnuteľnostiach neskutočnej krásy v Toskánsku, vo švajčiarskom Tessine, v Cornwalle, na Loire či na ostrove Sylt, o jedinečných perlách, ktoré sa vraj takmer nikdy nedostanú na trh a ktoré stráži len pre vybraných klientov.

Keď Sylvia neskôr videla, že manžel je vo svojom živle a spokojní hostia posedávajú v malých hlúčikoch, podľahla náhlemu nutkaniu a nenápadne sa vytratila. Prešla opustenou terasou a bosá zišla do tmy až na koniec móla. Na hladine sa kolísal člnok a s čľapotaním narážal do fošní. Na náprotivnom brehu sa ligotali svetlá Ambachu. A zrazu, akoby niekto náhle rozsvietil obrovský lampión, vyšiel mesiac v splne a striebristým svetlom zalial jazero, pobrežie aj ju.

Sylvia zatajila dych. Práve také okamihy jej dodávali silu, silu, ktorú potrebovala, aby zniesla nároky svojho života a úlohy, ktoré sa na ňu sypali zo všetkých strán. Práve takýto život si však priala. Mesačné svetlo sa chvelo na rozkolísanej hladine a Sylvia zhlboka vydýchla. Premkol ju pocit hlbokej spokojnosti. Mala tridsaťpäť rokov a dosiahla všetko, čo si ako dievča predsavzala. Mala úžasného manžela, povolanie, v ktorom dobre zarábala, a nikdy si nemusela robiť finančné starosti…

„Sylvia!“ ozval sa z terasy Holgerov hlas.

Sylvia sa strhla, zbehla po móle a vrátila sa k vile. Tam už čakal jej muž zahĺbený do živého rozhovoru s Thomasom Waldnerom, ich dobrým priateľom, advokátom a daňovým poradcom.

„Tu som!“ zakričala a podišla k nim.

Holger sa pri pohľade na ňu strhol a stíchol uprostred vety. „Kde si bola?“ spýtal sa príkro.

„Pozerala som na mesiac, veď sa len obzri…“ Holger ani len nepohol hlavou.

„Čo najskôr sa musíme stretnúť, Sylvia,“ zamiešal sa Thomas. „Všetci traja.“

„Budem sa tešiť,“ odvetila Sylvia. „Veď sme sa už tak dlho nevideli.“ Keď si však všimla Thomasovu vážnu tvár, dodala: „Stalo sa niečo?“

„Nie, čo ti to napadlo?“ odpovedal Holger rýchlo a vzal ju za ruku. „Thomas má všetko pod kontrolou. Ako obyčajne. Poď, pomaly sa rozlúčime,“ ťahal ju naspäť dovnútra. Sebastián Schnell toho vypil viac, ako mu prospelo, a práve keď sa s ním chystali rozlúčiť, vyhlásil, že by si ešte mohli spolu užiť polnočné kúpanie v jazere. „V Adamovom rúchu, tak ako nás stvoril nebeský pán režisér.“

Trvalo ešte hodinu, kým sa Holgerovi podarilo presvedčiť ho, že to je hlúposť. Postaral sa, aby Schnell na poslednú chvíľu nepokazil dojem z celého večera, nenápadne sa utiahol a šiel spať. Schnell ho tisíckrát uistil, že ho poslúchne len a len kvôli jeho nádhernej manželke Sylvii, ktorá je anjel a ktorú si taký lúpežník ako Holger ani trochu nezaslúži.

Keď Sylvia nakoniec vybrala kľúče od auta, aby manžela, ktorý si pri takýchto príležitostiach musel, samozrejme, štrngnúť s priveľa ľuďmi a nemohol šoférovať, zaviezla naspäť do Mníchova, boli dve hodiny v noci. A keď sa konečne odmaľovala a z komplikovaného účesu vytiahla všetky sponky, boli už skoro tri. Zbalila si aktovku a kufrík na víkendové školenie, ktoré svojim spolupracovníkom nariadil jeden z jej najlepších zákazníkov, manažér medzinárodnej firmy, a nastavila si budík na pol siedmu ráno. Potom sa zaborila do prikrývky a okamžite tvrdo zaspala.

„Vieš ty vôbec,“ ozval sa Holger pri nedeľných raňajkách o týždeň neskôr, „že si dedila?“ Práve klopal lyžičkou po vajíčkovej škrupine s presnosťou, ktorá Sylviu desila.

„Dedila? Ja? To je vtip!“

Holger si vajíčko starostlivo osolil a perleťovou lyžičkou nabral žĺtok. „Nikdy si sa o Lucii Hofstetterovej nezmienila.“

Sylvia opatrne položila šálku na stôl. „Čo sa stalo s tetou Luciou?“

Holger zdvihol pohľad aj obočie. „Zomrela a ty si dedička.“

„Zomrela?“

„Pozrimeže,“ uškrnul sa Holger. „Poznáme sa celú večnosť, sme desať rokov manželia, a ešte si uchovávame tajomstvá. V akom príbuzenskom vzťahu ste boli?“

„Bola to mladšia sestra mojej mamy.“

„Na našej svadbe nebola, však? A ani inokedy si nijakú tetu Luciu nespomenula.“

Sylvia zarazene mlčala. Holger mal pravdu. Už mnoho rokov sa s tetou nestýkala.

Naposledy sa videli, keď bola Sylvia ešte malá. Rodina sa vtedy hrozne pohádala a meno Lucie Hofstetterovej sa nikdy viac nevyslovilo. Sylvia bola pri tom, keď si na to raz niekto trúfol. Starý otec sa vtedy tak rozčúlil, že ho takmer ranila mŕtvica.

Čo bolo vlastne príčinou toho rodinného škandálu?

„Počúvaš ma vôbec?“

Sylvia zdvihla pohľad a zadívala sa Holgerovi priamo do tmavých očí plných výčitiek.

„Pre… páč,“ vykoktala. „Len ma to tak… prekvapilo. Odkiaľ to všetko vieš?“

„Z prípisu o dedičskom konaní vo Francúzsku. Tvoja teta ti odkázala zrúcaninu na konci sveta.“

„Zrúcaninu?“

„Záhradníctvo. Úplne spustošené. Minulý týždeň som sa tam šiel pozrieť, keď už som bol vo Francúzsku. Sestra tvojej mamy možno bola príťažlivá dáma, obchodníčka však bola mizerná. Svoje nadanie si po nej teda nezdedila. Bola na mizine a ostali ti po nej poriadne dlhy.“

Sylvii sa krútila hlava. Keďže obaja tak veľa cestovali, poštu prezeral vždy ten, kto bol práve doma, a toho druhého informoval o najdôležitejších správach.

„Ty si sa tam bol dokonca už aj pozrieť?“ čudovala sa.

„Ale… prečo sa o tom dozvedám až teraz?“

„Bola si predsa v Hamburgu. A nebrala si telefón. A ako hovorím, potom som mal prácu na Loire. Myslel som, že ti urobím láskavosť, keď sa o to postarám. Prípis pôsobil veľmi oficiálne. Nemyslel som to zle. Nechcel som ťa tým zaťažovať. Prepáč, ak som ťa tým ranil…“

„Pravdaže som rada,“ prerušila ho Sylvia. „Je to od teba naozaj pekné, Holger. Som iba… predsa len to bola moja teta. Hoci sme sa nestýkali… Keď mama zomrela, bola to moja jediná príbuzná.“

„Presne k tomu istému záveru prišiel aj súd. Akurát im to chvíľu trvalo. Tvoja teta Lucia Hofstetterová zomrela už pred niekoľkými mesiacmi.“

Teta Lucia… Zrazu sa jej vynorila spomienka, čerstvá ako to ráno pri mori. Sylvia mala päť či šesť rokov a teraz sa jej všetko vybavilo úplne zreteľne: mala na sebe spraté šaty ušité z rovnakej látky ako Luciine. Teta bola ešte mladá, mala asi dvadsaťpäť rokov, smiali sa a naháňali. Lucia mala vlasy rovnakej tmavšej blond farby ako dnes Sylvia, rovnaké nevädzovomodré oči, aj úsmevy mali rovnaké. Sylvia si zrazu uvedomila, že to dievčatko, ktorým kedysi bola, malo Luciu veľmi rado, dávno, v to leto pri mori. Počula jej hlas: Poď, Sylvinka, ponáhľaj sa. Vnímala vôňu jej pokožky, cítila dotyk jej ramena, keď k nemu priložila svoju omnoho menšiu ruku, aby sa uistila, ktorá z nich je opálenejšia. A opäť cítila, aké to bolo, keď ju Lucia zdvihla, počula, ako výskala, pišťala a prosíkala, aby ju ešte raz vyhodila do vzduchu. A ešte raz, a ešte raz.

„Sylvia!“ prerušil Holger prúd jej spomienok. „Je ti niečo?“ Sylvia si dlaňou pretrela oči. „Nie… Nič,“ uistila ho.

„Som ti naozaj vďačná, že si to vzal do svojich rúk. A čo… čo urobíme s dlhmi?“

Holger si odpil kávy a starostlivo si servítkou utrel ústa.

„Našťastie,“ pokračoval, „k záhradníctvu patrí dosť veľký pozemok. Už mi napadlo, komu ho ponúknem na predaj. Jeden z mojich klientov niečo také už dlho hľadá. Som si istý, že bude nadšený. Ak bude mať záujem a ty budeš súhlasiť, môžeme pozemok speňažiť. Tak vyrovnáš dlh. Okrem toho ti určite ešte ostane nemalá suma. Niečo ako spomienka na tetu Luciu.“

Záhradníctvo, to bola celá Lucia. Sylvia si spomenula, že teta Lucia sa už vtedy zaujímala o rastliny a kvety. Aká škoda, že obchody jej očividne nevyšli. Sylviina mama vždy silno stisla pery, keď sa reč zvrtla na jej mladšiu sestru. O osudovom škandále odmietala prezradiť čo i len slovo. A tak Sylvia na svoju mladú tetu časom zabudla. Listy, ktoré od nej v nasledujúcich rokoch dostávala, nechávala bez odpovede. Niežeby s ňou naozaj chcela prerušiť všetky styky, ale zo začiatku bola ešte primalá a neskôr mala zakaždým iné starosti. Maturitu, štúdium… Študovala ekonómiu a zároveň sa prihlásila na prekladateľstvo. Teraz z nej bola súdna prekladateľka z angličtiny, francúzštiny a taliančiny. To všetko ju stálo nemalé odriekanie.

Sylvia bola ešte bábätko, keď jej zomrel otec, a mama ju nemohla finančne podporovať. Preto si na seba musela odjakživa zarábať sama, čo jej však nebránilo vyštudovať s červenými diplomami. Magisterské štúdium dokončila v Spojených štátoch a pracovala tam v niekoľkých renomovaných poradenských spoločnostiach. Na večierku v Los Angeles poznala Holgera. Ten jej dvoril s nežnou tvrdohlavosťou, a tak sa nakoniec poddala. Odmietla lákavú ponuku zamestnania v svetovo uznávanej konzultantskej firme a začala podnikať. V jej zaneprázdnenom živote pre jej tetu nezostalo miesto. A teraz bolo neskoro. Lucia bola mŕtva. Sylvia sa už nikdy nedozvie, prečo ju Hofstetterovci kedysi tak chladnokrvne odvrhli.

„Takže súhlasíš?“ Sylvia zdvihla hlavu a uprela na Holgera zmätený pohľad. „Pýtam sa, či chceš, aby som pozemok v tvojom mene predal, ak sa mi podarí nájsť kupca.“

„Pravdaže,“ odvetila Sylvia. Zrazu z nej všetko opadlo: detské spomienky na mladú Luciu, smútok nad premeškanou príležitosťou, nevyužitá šanca na stretnutie. „Určite to tak bude najlepšie. Ďakujem, že sa o to postaráš.“

Keď jej Holger po raňajkách predložil splnomocnenie, Sylvia bez zaváhania podpísala všetky potrebné písomnosti.

V nasledujúcich dvoch týždňoch čas priam letel. Sylviin diár predstavoval obrovskú logistickú výzvu. Zo školenia zamestnancov vo frankfurtskej poisťovni letela rovno do Berlína, kde preskúmala personálnu štruktúru vydavateľstva. Medzi dvoma stretnutiami v Stuttgarte zvládla dokonca aj „výjazd sanitky“, ako nazývala nečakané krízové zásahy. Istý podnikateľ a jeho syn sa už niekoľko mesiacov trápili s generačnou výmenou a nutne potrebovali profesionálnu pomoc.

Keď sa po tomto stretnutí síce spokojná, ale vyčerpaná vrátila domov, Holger tam už na ňu na jej veľké prekvapenie čakal.

„Obleč si niečo pekné,“ poprosil ju a vzal ju za ruku.

„Dnes si vyrazíme.“

Sylvia sa zasmiala. „Veď som za sebou ešte ani nezavrela dvere. Som úplne hotová. A ktorý klient to má dnes na svedomí?“

„Nijaký klient,“ odvetil Holger vážne. „Dnes večer sa zabavíme my dvaja.“

Sylvia sa na manžela prekvapene pozrela. Potom sa jej tvár rozžiarila. Niečo také sa nestalo už poriadne dávno. Zabaviť sa vo dvojici – kedysi to býval ich rituál. Znamenalo to, že si spolu len tak vyjdú, bez pracovných povinností.

„Daj mi pol hodiny,“ zvolala nadšene. „Potom som pripravená na všetko.“

Keď neskôr sedeli oproti sebe pri sviečkach v reštaurácii, kde Holger pozýval len tých najlepších klientov, a čašník vymenoval dnešné špeciality, na Sylviu z ničoho nič doľahla únava posledných týždňov, ba mesiacov. Bola taká vyčerpaná, že sa jej tvár mladého čašníka na okamih zamihala pred očami a vôbec sa na jeho slová nedokázala sústrediť. Čašník zmĺkol a s očakávaním sa na ňu zadíval. To však už chvíľka slabosti pominula.

„Dám si rybu,“ povedala rozhodným tónom, spoľahla sa, že ryba na jedálnom lístku nikdy nechýba.

„Okúňa alebo zubáča?“ spýtal sa čašník slušne.

„Okúňa.“

Kým sa podávali predjedlá, pozornosť podniku – malé omelety v tvare srdiečka s kaviárom, a someliér im obom do pohárov nalial trochu vína, ktoré si vybrali, Sylvia sa pokúšala vžiť do svojho mladšieho ja a precítiť rovnakú radosť a vzrušenie, aké pri takýchto príležitostiach zažívala v prvých rokoch manželstva. Vzala si pohár a zhlboka vdýchla jemnú vôňu prvotriedneho chardonnay. Očami hľadala Holgerov pohľad, on však zvraštil tvár.

„Prineste nám, prosím, novú fľašu,“ vyštekol. „V tejto cítiť korok.“

Čašník sa zľahka uklonil, vzal fľašu a zmizol. O chvíľu sa vrátil s novou fľašou aj s čistými pohármi a ukázal Holgerovi etiketu. Holger prikývol. Čašník niekoľkými skúsenými pohybmi fľašu otvoril a nalial Holgerovi na dno pohára. Holger pohár zdvihol, zakrúžil ním, dlho ho ovoniaval, konečne si odpil a chvíľu si nechal víno na jazyku. Sylviu táto prehnane pomalá procedúra otrávila. Jej romantické pocity sa čoraz viac vytrácali.

„V poriadku,“ prikývol Holger nakoniec čašníkovi, ktorý trpezlivo vyčkával. Teraz mu dolial a potom nalial víno do Sylviinho pohára.

„Ďakujem.“

Someliér ani okom nemihol, opäť sa uklonil a zmizol. Holger sa na ňu pozrel, akoby očakával pochvalu.

Vo víne nebolo cítiť nijaký korok, chcela vyhŕknuť, chutilo výborne. Ostala však ticho, rovnako ako po všetky predchádzajúce roky. Tajomstvo dobrého manželstva tkvie v manželkinom sebaovládaní, hovorievala jej mama. Žena, ktorá chce mať zakaždým pravdu, ostane sama. Kedysi nad tým vyvracala oči a mlčky si pomyslela, že si to jedného dňa zariadi celkom ináč. Vždy nahlas povie, čo si myslí. Teraz si však musela priznať, že mamina mantra sa v nej hlboko zakorenila.

Možno to bola jej chyba, že po tejto drobnej nepríjemnej epizóde sa večer už celkom nerozbehol. Medzi jednotlivými chodmi radšej mlčali, lebo Sylvii nenapadlo nič, o čom by sa s manželom rada porozprávala. Možno bola prepracovaná, a preto sa nedokázala celkom uvoľniť, keď sa neskôr neutiahli ako zvyčajne každý do svojej spálne, ale vzájomne sa zobliekli a zdalo sa, že Holger sa zo všetkých síl snaží nepôsobiť nedočkavo. Možno bola príliš napätá, aby sa oddala jeho rukám s rovnakou náruživosťou ako kedysi, keď sa jeden druhého zmocňovali a trhali zo seba šaty. Dnes večer na ňu bolo všetko prirýchle. Keď do nej Holger vnikol, nebola ešte celkom pripravená, pokúšala sa dobehnúť jeho vášeň, a predsa sa všetko skončilo oveľa skôr, ako si priala.

Asi potrebujem dovolenku, pomyslela si, keď Holger vedľa nej tvrdo zaspal s rukou položenou na jej hrudi. Toto gesto sa jej zdalo vlastnícke, netrúfla si však vyslobodiť sa zo strachu, že by ho zobudila.

Kamarátky mi tohto muža závidia, pomyslela si. Čo sa to so mnou deje? Holger dobre vyzeral, bol úspešný, hoci trochu príkry. Vo všetkom sa predsa zhodli, predovšetkým v tom najdôležitejšom, napríklad, že si ani jeden z nich nepraje deti a chce sa venovať kariére. „Milujem ťa,“ stonal jej Holger pred chvíľou do ucha, znovu a znovu, a sila jeho orgazmu svedčila o veľkej vášni. Alebo sa mýlila?

Čo sa to so mnou deje, znovu sa Sylvia pýtala sama seba, a keď sa Holger v spánku otočil a zložil z nej ruku, s úľavou si vydýchla.

2

Cesta

V nasledujúcich týždňoch čas letel. Keď sa jeden večer Sylvia vrátila z predĺženej služobnej cesty, našla na odkazovači správu od rodinného priateľa Thomasa, v ktorej ju prosil, aby mu čo najskôr zavolala. Holger bol preč, hľadal kdesi jedinečné nehnuteľnosti. Sylvia sa márne snažila spomenúť si, v ktorom kúte Európy.

Osprchovala sa a zapla počítač, aby skontrolovala maily. S úľakom zistila, že je sedem hodín večer, Thomasa už teda v kancelárii nenájde. Tak zajtra ráno, predsavzala si. Pohľad do diára jej pripomenul, že už o druhej popoludní letí do Zürichu. Klient, s ktorým sa stretla len minulý mesiac, si ju hneď rezervoval na celý máj.

Sylvia sa na stoličke pri písacom stole oprela a zavrela oči. Zo všetkého najviac si potrebovala oddýchnuť. Ale zakaždým, keď si chcela naplánovať niekoľko týždňov voľna, plány jej prekazil pracovný záväzok. Nemohla si predsa dovoliť klientov len tak odmietať. Prinajmenšom o tom bola presvedčená.

Jej kamarátka Veronika na to mala celkom iný názor. Už ako študentka si veselá, pehavá Nika s neposlušnými červenými kučerami zo Sylvie, ktorá uštvane pobehovala z jednej prednášky na druhú, láskavo uťahovala. Dnes si o priateľku robila starosti. Veronika však nevyrástla v takých ťažkých pomeroch ako Sylvia. Na začiatku štúdia venoval otec Veronike útulný trojizbový byt v pôvodnej zástavbe v štvrti Lehel, ktorá v tom čase ešte ani zďaleka nebola taká vyhľadávaná ako dnes. Sylvia bývala v malom byte s mamou, len aby ušetrila. A kým sa Sylviina kariéra od začiatku vyvíjala viac ako sľubne, Veronika si vystačila s príjmom prekladateľky. Nechala si byt, užívala si svoj Mini Cooper a vonkoncom nevidela dôvod, prečo by mala pracovať viac, ako bolo nevyhnutné. Veronika vedela vychutnať život.

Sylvia si vzdychla a začala si pripravovať podklady na stretnutie v Zürichu. Keď si balila kufor, bola polnoc. Potom si konečne ľahla do postele.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

1 Dedičstvo

2 Cesta