Gillian McAllister

EVERYTHING BUT THE TRUTH

Copyright © 2017 by Gillian McAllister

Translation © 2018 by Jana Melcerová

Jacket design © 2018 by Diana Delevová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Everything but the Truth (Penguin Books, London 2017)

preložila Jana Melcerová.

Redigovala Antónia Revajová.

Korigovala Jana Rovenská.

Obálku navrhla Diana Delevová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018 ako svoju 1229. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5894-5

Otcovi.

Povedali sme si, že jeden druhého nikdy neopustíme.

A teraz sú naše myšlienky navždy spolu vytlačené na papieri.

Charakter je to, čo robíme, keď si myslíme, že sa nikto nepozerá.

H. Jackson Brown, ml.

Skončilo sa to obvinením. Nikdy som si nemyslela, že to urobím, že budem stáť v izbe oproti nemu a chrstnem mu ho do tváre, ako keď hodíte granát. A keď prišiel koniec, prišiel aj zvyšok: tresnutie dvermi, osamotené prebudenie s vedomím, čo som to urobila. Nedokázala som prestať, ustavične som si v mysli prehrávala, ako sa na mňa pozrel.

Ale začalo sa to láskou. Tá časť bola jednoduchá.

Milovala som, ako sa stále objavoval na facebookových fotografiách, ktoré ho zachytávali na večierkoch, rozpačito hľadel do kamery ako namosúrená surikata. Milovala som jeho hypochondriu. To, ako často volal lekárovi a povedal: „To som ja“ svojím rozpačitým škótskym spôsobom.

Milovala som človeka, ktorým sa snažil byť: poriadneho, dochvíľneho, ktorý v mene minimalizmu príležitostne vyhadzoval oblečenie a potom musel zahanbene zájsť do obchodu, aby si kúpil viac ponožiek.

Ale milovala som aj človeka, ktorým sa snažil nebyť: večne nedochvíľneho muža, ktorý si strkal tričko do nohavíc, keď čakal na vlakovej stanici, a uhládzal si vlasy, ktoré mu vzadu stáli, lebo nemal čas, aby si ich nagéloval. Milovala som skutky, ktoré robil bez rozmýšľania: keď vystrčil ruku, aby zabránil mladšiemu bratovi vyjsť na cestu, keď nalial zvyšok mlieka do môjho namiesto do svojho čaju. Milovala som, keď prichádzal domov z telocvične zahanbený tými ,veľkými chlapmi‘.

A, samozrejme, milovala som jeho telo. Malé uši. Krivky úsmevu v kútikoch úst, ktoré vyzerali ako vyleptané do tváre. Aké mal pekné predlaktia, keď si vyhrnul rukávy.

Aj to ostatné. Drobné, bezvýznamné veci. Napríklad to, že nevedel pískať.

Milovala som jeho politické a náboženské názory – „Neverím v Boha, ale mám z neho hrôzu,“ – aj to, ako nevedel pokojne stáť. A že si hádam ako jediný dosiaľ kupoval okrúhle sušienky s lepkavou plnkou poliate čokoládou. Milovala som, ako si ich namáčal do čaju a nazýval to raňajkami.

A milovala som, ako sa na mňa pozeral. Pohľadom spod ťažkých viečok. Osobitý úsmev s jamkami v lícach, ktorý mal iba pre mňa. Milovala som to viac ako všetko ostatné. Ten pohľad prišiel úplne najskôr.

Pred dieťaťom.

A pred klamstvami.

1. ČASŤ

Kto?

1

Súčasnosť

Už sme skoro spali. Vtedy sme boli ako jedna bytosť, naše telá bývali tak blízko seba, ako sa dalo. Ale ten záblesk tak jasne osvetlil izbu, že sivá sa zmenila na modravú bielu, ktorú som videla aj so zatvorenými očami.

Posadila som sa, prešívaná prikrývka sa mi zošmykla z tela a naskočila mi husia koža. Jackov dom bol vždy veľmi studený. Snažila som sa určiť zdroj svetla. Vychádzalo z jeho iPadu na nočnom stolíku.

Neviem, prečo som sa pozrela. Asi som už naozaj napoly spala, pretože som sa vyhrabala z prikrývky a natiahla som sa, aby som ho dočiahla, kým sa mi nahý trup démonicky zrkadlil vo veľkých oknách, skôr ako som sa vôbec zamyslela nad tým, čo robím.

PRÍSPEVOK 1

Od: Charlie Masters

Komu: Jack Ross

Predmet: Fwd: Douglasovo zverstvo opäť ukazuje tvár

Čau, prepáč, že vyťahujem tvoju minulosť, ale myslel som si, že toto by si mal vidieť… že by si to chcel vedieť.

Charlie Masters. Nepoznala som ho. Zoznámila som sa iba s Jackovou rodinou, nepoznala som ani jedného priateľa. Zastala som s prstom nad e-mailom. Stačil jediný dotyk, aby som si ho prečítala. Musela som váhať o sekundu dlhšie, lebo iPad zhasol, a tak som ho vrátila na nočný stolík a takmer som zabudla na e-mail aj na svoje chvíľkové šialenstvo.

Newcastleská noc za oknom bola skoro čierna. Vedela som, že je za ním krajina, ale nevidela som ju.

„Rachel? Čo robíš?“ zívol Jack. Zbožňovala som jeho výslovnosť. A mal veľmi hlboký hlas. Cudzí ľudia sa k tomu vyjadrovali.

Prevrátil sa na bok a zažal lampu. Tmavé vlasy mal všade. A keď sa posadil a odhalil aj bradu a nakoniec chlpy na hrudi, pomyslela som si, že vyzerá trochu ako jaskynný muž.

„Niečo sa rozsvietilo,“ povedala som.

„Asi kocúr čosi porobil,“ zamumlal.

„Možno. Bol tu,“ klamala som. Hľadela som na izbu. Nebola útulná – nie veľmi. Teda nie tak, ako som chcela, aby si ju zútulnil. Ale na stene bola jedna vec. A tou vecou bol zrnitý obrázok z ultrazvukového vyšetrenia. Vynímal sa s mierne zvlnenými okrajmi na neomietnutej tehlovej stene vedľa okien bez záclon a bez čohokoľvek.

Videl, že sa naňho pozerám. „Čo má Wally za lubom?“ opýtal sa.

Volal naše dieťa Wally, čosi ako trúba či chmuľo, pretože sme mu na snímke nevedeli nájsť istý dôležitý inštrument. Kamsi sa schoval.

„Spí,“ povedala som s úsmevom.

Rozpačito som si vytiahla prikrývku až ku krku. Predstavila som si, ako mi svetlo lampy osvetľuje hrubé modré žily, ktoré sa mi prakticky cez noc objavili na prsiach a pokrývali mi kožu ako korene rastlín, aj ružové zvädnuté bradavky.

Aj Jack sa na mňa usmial, potom vstal a vyšiel z izby. Pozerala som sa, ako jeho vysoké telo mizne na chodbe a na olivovú pokožku mu dopadá mesačné svetlo, ktoré prúdilo dnu cez okná. Pri chôdzi vytáčal chodidlá od seba a pri pohľade na ne mi poskočilo srdce. A keď som sa pozrela na jeho napnutý zadok, v slabinách sa mi penila krv. Znovu som bola pripravená, hoci sme mali sex iba pred niekoľkými hodinami. Neuhasiteľný apetít nových milencov. Po niekoľkých sekundách sa vrátil s termoforom v jednej a s ryšavým kocúrom Howardom v druhej ruke.

Začal s tým len nedávno. Nosil mi termofor. Raz ma videl, ako som si ho niesla do postele a bez slova sa tej úlohy sám ujal. S úsmevom mi ho každú noc prinášal, či sme spali uňho, alebo u mňa.

„Vravela som ti, že sa tu niekde motal,“ povedala som a ukázala som na kocúra.

Howard na mňa prekvapene pozrel obrátený hlavou dolu.

„Je to otrava,“ vyhlásil Jack, keď sa zviera zvrtlo a skočilo na posteľ.

Jack dočasne pracoval pre newcastleský časopis City Lights. Prisťahoval sa na chvíľu zo Škótska. Keď som prvý raz vkročila k nemu domov, opýtala som sa ho, prečo si kúpil mačku. „Muž, ktorý žije sám a spoločnosť mu robí kocúr?“ doberala som si ho.

„Každý dom potrebuje mačku,“ povedal. „Každý jeden. A ten, kto s tým nesúhlasí, sa mýli.“

Jack si sadol k Howardovi a pozrel na mňa. Na perách mu poihrával úsmev. Myslela som na to, že by som rada vedela, kedy prestanem mať závrat, len čo sa na mňa takto pozrie. Bývala som vtedy ako opitá a často som sa pristihla, že sa v kúpeľni na seba do zrkadla šťastne usmievam, kým som si zotierala mejkap jeho mydlom značky Nivea.

„Kedy si kúpiš záclony?“ opýtala som sa namiesto toho, aby som komentovala svoj stav. Mala som hlúpy pocit, že mi trčí spod prikrývky len hlava.

Jack sa nad mojou požiadavkou vážne zamyslel, hoci jemu samému boli záclony nepochybne ukradnuté. „Keď sa presťahujeme. Susedia už aj tak všetko videli,“ povedal so zdvihnutým obočím. Bol to jeden z našich súkromných vtipov. Koľko sexu sme mali. A akí sme v tom dobrí. Takí dobrí, že sme splodili dieťa. „Aké by si chcela?“

„Nejaké pekné. A hrubé,“ povedala som. „Budí ma svetlo.“

„Porozmýšľam o tom.“ Ukázal za mňa. „Podáš mi to?“

Zažmurkala som, potom som sa pozrela a predstierala som, že som si až teraz všimla iPad a že som ho pred chvíľou nedržala v rukách s prstom nad displejom, aby som jediným kliknutím otvorila e-mail. Keď som mu ho podávala, mala som pocit, že ma v rukách páli. Chvíľu ho držal v rukách s prázdnou obrazovkou.

„V sobotu sa začala sezóna ragby,“ povedal.

Obrátila som sa na bok a oprela som sa o lakeť. Howard sa mi usalašil medzi chodidlami. Nebol príjemne teplý a hebký ako väčšina mačiek, ale tučný a ťažký ako zarážka dverí. „Nikdy predtým som nepoznala hráča ragby,“ povedala som s úsmevom.

„Ani v škole nie?“

Pohŕdavo som si odfrkla. „To vážne?“

„Och, zabudol som, že si chodila do školy v Bronxe,“ povedal Jack so smiechom. Ruka mu zmizla pod prikrývkou a spočinula na mojom boku. Celú ľavú polovicu tela som mala odrazu v pozore, cítila som mravčenie a v bruchu ohňostroj. Snažila som sa sústrediť, ale bolo to prakticky nemožné.

„Do tej najfajnovejšej školy v Newcastli,“ povedala som.

„Nie každý môže chodiť do školy, ktorá má vlastnú hymnu a zamestnancov, čo bývajú v kampuse. Povedz mi ešte, čo ste mávali na obed?“

Bola to jedna z našich obľúbených hier a znovu a znovu som nútila Jacka, aby o tom rozprával mojim priateľom a rodine. Vždy sa mu podarilo vymyslieť ďalšie honosné jedlo. Zvesil hlavu a predstieral hanbu. „Tigrie krevety s pekinskou kapustou bok choy,“ povedal a snobsky sa zasmial hlbokým a tichým smiechom. Znelo to skôr ako pobavený výdych. Ako hudba.

Zakryl si rukami tvár. „Len tak pre zaujímavosť, prepáč.“

„Bok choy,“ povedala som a zavýjala som od smiechu.

„Bok choy.“

„Jednoducho nemôžeš hrať lakros bez toho, aby si sa nezasýtila poriadnym obedom s bok choy,“ vyhlásil.

„Naši učitelia nosili nepriestrelné vesty,“ povedala som.

„To nie.“

„Iba jeden polrok, po tom, čo si Jonny Steele priniesol do školy pušku.“

„Fíha,“ vyslovil nečujne. Položil mi ruku na stehno a prstami po ňom ľahko tancoval, akoby hral na klavíri. Cítila som, že ju má uvoľnenú, lenže na okamih sa zatváril ustarane. „Ale v každom prípade by si mala prísť. Niektorú sobotu. Nie na zápas, ten je nudný. Ale potom. Vždy si sadneme na pohárik.“

„Dobre,“ povedala som a cítila som vlnu šťastného nadšenia. Od našich nádherných začiatkov, ktoré sme trávili tým, že sme si hľadeli v kaviarňach do očí, bozkávali sa pred reštauráciami, ignorovali čašníkov, lebo sme mali plnú hlavu jeden druhého, cez obdobie, ktoré nami otriaslo v to príšerné popoludnie s pozitívnym tehotenským testom, keď sme sotva vedeli, čo si máme povedať, sme sa dopracovali až k dnešku, na začiatok jesene, keď sa chystám do jeho ragbyového klubu ako riadna priateľka.

„Chceš tým povedať, že sa naozaj zoznámim s tvojím okruhom známych?“ opýtala som sa.

Doberala som si ho, ale Jack ma prestal hladkať a vytiahol si ruku spod prikrývky.

„Ak chceš,“ vyhlásil. Nespúšťal zo mňa oči, ktoré prižmuroval v kútikoch.

Už sme boli spolu sedem mesiacov a ešte som sa nezoznámila s jeho priateľmi. Bola som tri mesiace tehotná a Wally sa vyvinul z dvoch buniek na štyri, potom na osem a až na plod veľkosti mandarínky. A konečne sme k tomu dospeli. Lepšie neskôr ako nikdy.

„Je tam klubovňa, v ktorej potom všetci pijú. Ale je to trochu drsné.“

„Priveľa bok choy?“ opýtala som sa.

Jack sa potichu zasmial. „Väčšinou iba mizogýnne. Ignoruj ich.“

„Ó, dobre.“

Usmial sa. Bolo to krátke, ale úprimné. Aj ja som sa usmiala a trochu pridlho sme si hľadeli do očí.

Odvrátil zrak ako prvý a všimla som si konček bledého ukazováka, keď otvoril iPad. Čosi v jeho tvári akoby zmeravelo. Teda, nie celkom. Najskôr sa mu rozjasnilo a potom akoby zamrel, ako keď na večierku niekto vyruší dvoch neznámych ľudí v zadnej spálni a hneď potom zatvorí dvere. Líca pokryté strniskom sa mu pri kliknutí na obrazovku na okamih prehĺbili a opäť nafúkli. Ignoroval oznámenie, ktoré si zámerne neprečítal, otvoril si Kindle aplikáciu a znovu sa začítal do Austinovej. Zdalo sa mi, že číta len knihy od žien.

Preto som ho ľúbila ešte viac. Na bielych vankúšoch svietila jeho tmavšia opálená pokožka. Tváril sa celkom neutrálne. Chvíľu som mu hľadela na plné tmavočervené pery a potom som sa sama obrátila na bok.

Civela som na okno bez záclon, ktoré som mala na úrovni očí, a rozmýšľala som o výraze, ktorý sa mihol Jackovou tvárou. Neschádzal mi z mysle, čosi mu ňou blyslo pred tým strojeným nenúteným výrazom. Alebo nie?

„Dostal si e-mail?“ opýtala som sa. „Zdalo sa mi, že sa ti rozsvietil displej,“ nespúšťala som oči z okna.

„Nie, nie,“ odpovedal mi Jack.

A myslím, že tu sa to začalo. Od tejto chvíle sa odvíjalo všetko ostatné.

Nijako som nezareagovala. Čo som mu mohla povedať? Mýlila som sa. Bol to len spam. Už na to aj zabudol. Alebo dostal pracovný e-mail. Išlo len o prácu. A Jack nerád hovoril o práci.

„Pozri sa na to,“ povedal Jack po niekoľkých sekundách.

Obrátila som sa k nemu. Šklbalo mu jedným hrudným svalom.

„Zrýchlené búšenie srdca,“ vyhlásil a zabodol do mňa pohľad. Dych mu voňal zubnou pastou a kávou, ktorú dopil desať minút pred tým, ako sme si šli ľahnúť. Bola to jeho večerná rutina. Káva s čokoládou a potom posteľ. Bol to jeho spôsob, ako si predĺžiť poslednú a najlepšiu časť večera.

„Nie, je to fascikulácia,“ vysvetlila som mu ospalo. „Jemné samovoľné zášklby svalov. Priveľa kofeínu. Alebo si možno vyčerpaný.“ Jemne som sa na tom zasmiala. Bol to náš ďalší súkromný vtip.

Jack pracoval v Škótsku ako politický korešpondent a súdny reportér a potom si rozšíril pole pôsobnosti a začal písať o cestovaní, čo výrazne uprednostňoval. Pripúšťal, že sa nikdy nemôže vyšťaviť. Vstával o desiatej a robil všeličo, čo si predpoludním môžu dovoliť len ľudia na voľnej nohe – pustil práčku, spravil si riadnu filtrovanú kávu, otvoril poštu. Končieval s prácou o štvrtej popoludní a pri šálke čaju a sušienkach si pozrel televízny kvíz Menej je viac.

Zatiaľ čo sa môj bývalý priateľ Ben zdržanlivo vyjadroval o známkovaní, dlhom pracovnom čase a rodičovských združeniach, Jack vítal status ulievača. „Áno, ak chcem, môžem mať voľné stredajšie popoludnia,“ vravieval pri večeri.

„Mám najlepšiu prácu na svete.“

Ale Jack v skutočnosti nebol flákač. Dokázal celé týždne do noci pracovať. Vtedy mával čoraz dlhšiu bradu a chodil spať čoraz neskôr. A potom vytvoril zopár nádherných článkov, rozkošnú prózu a vrátil sa k svojej starej rutine.

„Daj si niečo na uvoľnenie svalov, ak chceš,“ povedala som. „Buscopan.“

„Zaberie to?“ potešil sa.

Bola to klasická reakcia úzkostlivého človeka. Učebnicová. Chcel od lekára nápravu, riešenie a isté ubezpečenie. Ale Jack bol môj úzkostlivý typ.

„Zášklby svalov nie sú vážne,“ povedala som. „Ale áno.“

„Takže sa nevymaním z tohto pozemského zhonu?“ opýtal sa, objal ma okolo pliec a postrapatil mi vlasy.

„Nie,“ povedala som. „Ale si strašný hypochonder.“

„Viem. Lenže poznať lekárku je praktické.“

„Hmm,“ zareagovala som potichu a Jack si vzdychol. Opäť sme sa zababušili do perín, Howard sa usalašil medzi nami ako malý riečny čln. Jack ihneď zaspal, ale ja nie. Ako obvykle.

Znovu sa to stalo. Tak ako vždy, keď som konečne zaspala. Snívalo sa mi o tom chlapcovi, mala som ho pred očami. Sedel na dlážke, z nosa mu trčala kanyla ako priehľadný červík. Vystrel ku mne ruky, ale ja som svojimi mávla. Chlapec zmizol, tak ako vždy, keď som sa zobudila.

2

Záhaľčivo som rozmýšľala nad Jackovým e-mailom. Nie, nie nad e-mailom. Nad jeho pohľadom. A klamstvom, nad tou milosrdnou lžou. Prvý raz som ho pristihla, ako mi o niečom, akokoľvek malom, klame.

Bola som v práci medzi zaprášenými právnickými knihami, keď som to našla. Mala som písať poznámky o opatrovníckej starostlivosti. Moja blízka priateľka Audrey mi pomohla zohnať prácu pisárky pre jedného z partnerov v jej firme. Jasné, že som tú prácu neznášala, ale partner bol právnik v oblasti zanedbania lekárskej starostlivosti a rada som si čítala jeho poznámky. Ako jediná som vedela rozlúštiť lekársky rukopis.

Vytiahla som anglický výkladový slovník a vyhľadala som si definíciu.

PRÍSPEVOK 2

zverstvo, podstatné meno (pl. zverstvá), zverský čin, zvrhlosť, surovosť.

Synonymá: surovosť, ukrutnosť, obludnosť, zverskosť, brutalita.

Prikývla som a zatvorila slovník. Urobila som to zo záujmu. Bola to iba zvedavosť.

3

Zobudila som sa na to, ako mi niekto jemne trasie plecom. Bola sobota ráno a v izbe modravé šero. „Rach, Rach,“ prihováral sa mi Jack.

Ten hlboký hlas a ruky na mojej koži mi pripomenuli naše začiatky. Pred tehotenstvom. Ako mi zavolal päť minút po našom prvom oficiálnom rande a povedal, že mi chce niečo uvariť. Kedy môžem prísť? Povedala som, že na druhý deň. Na nič sme sa spolu nehrali. Prišla som k nemu priamo z kancelárie v pracovnom oblečení s rozmazaným mejkapom. Bosý Jack pripravoval v kuchyni kuracie fajitas. Zoznámil ma so svojím kocúrom. „Myslím, že si budete rozumieť,“ povedal. Potom ma bez okolkov priamo na chodbe pobozkal. Vášnivo. A povedal: „Rád by som pokračoval, ale Howard nám zje kurča.“

V Jackovej spálni som teraz otvorila oči. „Čo?“ opýtala som sa. Spomienky spred niekoľkých mesiacov pomaly bledli.

„Musíme ísť.“

„Kam?“

„Na to ranné stretnutie. Na ten rozhovor. S chlapíkom z hudobného priemyslu – o jeho festivale.“

Nie Jackove slová ma prinútili otvoriť oči, ale jeho tón. Bol naliehavý. Asi najnaliehavejší, aký som od neho počula.

Pozrela som na digitálne hodiny, svietili zeleným svetlom v matne osvetlenej izbe. „O siedmej ráno?“

„Bol to jeho nápad…“ Odmlčal sa, ale stále na mňa pozeral. „Ľúbim ťa,“ povedal.

Hovoril mi to často. Nebol pri tom v rozpakoch. Bolo mi príjemné, aký je otvorený. Posadila som sa a oprela sa o vankúše. Vedela som, že mi vlasy stoja na všetky strany. Pozrela som sa na Jacka. V začiatkoch tehotenstva som mala veľké problémy so zobúdzaním. Všetko som až do poludnia videla nejasne. Otvorila som ústa, aby som sa ho opýtala, či môžem ostať, ale hneď som ich zatvorila. Boli sme už až tak ďaleko? Nebol to môj dom. Kúpili mu ho rodičia ako dočasný domov v Newcastli. Zatiaľ sme spolu nebývali. Možno by bolo čudné, keby som takú vec navrhla – neprístojné a akoby som si na niečo nárokovala.

Pokrútila som hlavou. Budeme mať spolu dieťa. Aj tak budeme čoskoro spolu bývať. Museli sme už byť tak ďaleko, či sa nám to páčilo, alebo nie. „Ty choď,“ povedala som.

„Postarám sa o Howarda a urobím ti slaninový sendvič.“ Usmiala som sa naňho.

Mlčal a neusmieval sa. Nepovedal ani slovo.

Moje oči si postupne privykali na tlmené svetlo a všimla som si jednoznačnú paniku na Jackovej tvári. Videla som mu očné bielka okolo dúhovky, ako keď pes pri vchodových dverách napína sluch, lebo začul uprostred noci nejaké zvuky.

„Nie, nie,“ vyhlásil. „To nemôžeš.“

„Čoby nie,“ povedala som.

„Prosím ťa, vstaň,“ naliehal. Mal čudný hlas, skoro akoby ma prehováral.

Zvraštila som tvár, keď som videla jeho výraz.

„Potrebujem, aby si ma odviezla, vieš?“ vysvetľoval.

A skôr rečou tela než slovami ma presvedčil, aby som vystrčila nohy z postele. Stál nado mnou a súril ma gestami.

Rozmrzene funel a prešľapoval na špičkách ako niekto, kto veľmi mešká.

„Jack, musíš znovu začať jazdiť. Nemôžeš si urobiť vodičskú skúšku a potom nejazdiť – bezdôvodne.“ Neviem, prečo som to povedala. Nebol na to vhodný čas.

„Viem. Ale je to už dávno a potrebujem kondičné jazdy,“ mrmlal. „Poďme,“ súril ma.

„Dobre.“

„Tvoje veci.“ Zbieral mi oblečenie, špinavé ponožky na dlážke, a podával mi ich. Mala som plné ruky, podprsenka mi spadla na zem. Jack si vzdychol.

„Nechaj to tak,“ povedala som.

„Nie.“ Našiel moju tašku, znovu mi bral veci z rúk a pchal ich do nej. Tváril sa nezúčastnene, ale triasli sa mu ruky. Zdalo sa mi, že od paniky.

„Stalo sa niečo?“ opýtala som sa a hľadela som mu na ruky.

„Iba meškám. Večne meškám,“ vysvetľoval. Vzdala som to. Mal pravdu.

Obliekla som sa. Celý čas stál a čakal pri dverách do spálne. Bolo to uponáhľané sobotné ráno, vravela som si. „Čo sa deje?“ opýtala som sa. „Správaš sa čudne.“

„Ale nie. Iba meškám,“ trval na svojom.

Čo som mu na to mala povedať? Mohla som síce namietať, ale neurobila som to kvôli Wallymu. Aby som zachovala pokoj, ale cítila som, že aj preto, lebo som zodpovedná za svoje tehotenstvo. Nechcela som prilievať olej do ohňa, aby som nám to nesťažovala.

Obul si topánky a v kuchynskom dreze si umyl ruky, tak ako vždy. „Sú špinavé,“ povedal mi s úsmevom, keď videl, že sa pozerám. „Topánky sú špinavé.“

„Možno to začnem robiť aj ja,“ povedala som.

„Je to vlastne celkom logické. Skús to.“

Stál pri kuchynskom pulte chrbtom k drezu. Vystrel ku mne ruku dlaňou hore, s mierne vystrčeným ukazovákom. Podišla som k nemu. Bol teplý a cítila som na končekoch prstov jeho pevné hrudné svaly. Na chvíľu ma objal, hravo mi zaboril tvár do krku a nadýchol sa. Obula som si topánky a Jack mi otvoril vodovodný kohútik.

Ani som si neuvedomila, že to robím. Vysúkala som si rukávy až po lakte, vytlačila som si tekuté mydlo do rúk a dôkladne som si vydrhla ruky. Medzi prstami. Chrbty oboch rúk. Dlane. Predlaktia až po lakte a ruky som pritom držala hore.

„Robíš to presne ako v Klinike Grace,“ povedal Jack.

„Och,“ zareagovala som a placho som sa rozosmiala.

„Keď ťa raz naučia umývať si ruky, už to nikdy nebudeš robiť inak.“ Chmatla som po kuchynskej utierke a utrela som sa. Snažila som sa ignorovať Jackov pohľad.

A tak som už ani nie päť minút po prebudení sedela vo svojom studenom aute, nenalíčená a v džínsoch, ktoré ma na sobotné ráno príliš sťahovali. Mala som mať na sebe pyžamo a sedieť na gauči, alebo ležať na Jackovej posteli. Nie sedieť v aute.

„Kam pôjdeme?“ opýtala som sa.

„Poviem ti – zatiaľ choď len stále rovno,“ povedal.

Prešla som ani nie kilometer a Jack ma požiadal, aby som odbočila vľavo a zamierila na parkovisko. Boli sme pred známou kaviarňou, do ktorej sme chceli chodiť na neskoré raňajky, ale nikdy sme tam neboli. Šli sme asi tri minúty. Pešo by to trvalo ani nie desať minút.

Očividne pokojnejší Jack sedel opretý na sedadle spolujazdca. „Prepáč,“ povedal.

„Meškáš?“

Chytro sa na mňa usmial, kým vystupoval. „Vždy.“ Pozrela som sa na hodinky, bolo štvrť na osem.

„Ďakujem.“ Strčil hlavu do otvoreného okienka. „Stavím sa neskôr?“ povedal. V ruke, ktorú si opieral o hruď, držal kľúč od domu.

„Dobre,“ súhlasila som.

Chvíľu ostal pri aute, lakťami sa opieral o okenný rám. Mal zdvihnuté obočie a hrýzol si spodnú peru. Mal biele a rovné zuby. Vyzeral, že ma chce pobozkať, lenže meškal a nevedel by sa vsúkať do auta. Namiesto toho vystrel ku mne ruku a končekmi prstov mi prešiel po pleci.

Pozerala som sa, ako odchádza. Pri dverách sa obrátil a poslal mi vzdušný bozk. Od radosti som sa začervenala, a kým motor bežal na voľnobeh, myseľ mi blúdila kade-tade. Pomyslela som si, že na jeho správaní je čosi zvláštne, ale potom som zvedavosť pustila z hlavy. Pravdepodobne len mešká, celý roztržitý.

Jack sa zaprel do dverí kaviarne, otvoril ich a sadol si k neobsadenému stolu. Nikto naňho nečakal.

V ten večer prišiel ku mne domov. V dome, v ktorom som bývala, bolo vždy rušno, a tak sa mu často podarilo vojsť dnu bez toho, aby mi zazvonil. Neprekážalo mi to a nechávala som kvôli nemu nedovreté vchodové dvere.

Keď vošiel, zdvihla som hlavu. Nevyzeral v pomykove ani kajúcne. Tváril sa úprimne a naširoko sa usmieval. Držal ovocný koláč zo supermarketu Waitrose.

„Priniesol som dezert,“ vyhlásil víťazoslávne a niesol ho na dlani ako čašník.

Nijako som nezareagovala. Vyberala som bielizeň z práčky, ale keď vošiel, prestala som s vlhkým uterákom okolo ruky.

Videl, ako sa tvárim, a zmrzol mu úsmev.

„Dnes ráno,“ začala som. Celý deň mi udalosti neschádzali z mysle a do večera bol z nich pekne trpký a hustý guláš. „Zobudil si ma.“ Začala som rátať na prstoch. „Prinútil si ma, aby som sa pobalila. A potom som ťa musela odviezť na vzdialenosť, kam si mohol pokojne zájsť aj pešo.“

Jack čakal, kým skončím, koláč mu dosiaľ ležal na dlani.

„A bol si… no, bol si ku mne nepríjemný. Akoby si sa hneval,“ povedala som. Neznášala som sa, že mi hlas znie tak priškrtene. „A potom tam ani nikto nebol. Videla som do kaviarne. Bola prázdna.“

„Aha,“ povedal Jack. Na chvíľu sa mi obrátil chrbtom a koláč položil na pult. „Prepáč.“ Keď sa ku mne znovu obrátil, hľadel priamo a neochvejne.

„A?“ chcela som vedieť viac.

„Dávam prednosť úprimným ospravedlneniam, inak nemajú zmysel.“

„Ale prečo si…?“

„Proste som panikáril. Mrzí ma to. Večne meškám a som strašný chaotik. Prepáč, nemal som ťa zneužívať na odvoz. Čoskoro začnem znovu jazdiť.“

„To nie je o šoférovaní. Je to o tom, že si so mnou takto zaobchádzal.“

„Prepáč mi,“ zopakoval.

Mykla som plecami a znovu som sa pustila do vyberania bielizne. Ospravedlnil sa. Nemohli sme vrátiť čas.

Podišiel ku mne, aby mi pomohol, schytil kopu bielizne a odniesol ju k sušiaku. „Tuto bude čoskoro visieť Wallyho drobné bábätkovské oblečenie,“ povedal. „Malý rad drobných ponožiek.“

Bábätkovské ponožky. Už ich raz spomenul. V ten deň, keď som si urobila tehotenský test. V tom zvláštnom, šokujúcom a sladkobôľnom popoludní.

V Spari sme si kúpili tehotenský test. Jack povedal, že digitálny je najlepší, lebo ružový pásik by si ľahko mohol primyslieť aj tam, kde nie je. A že potrebujeme mať istotu.

Vedela som, že to ignoruje – tú nástojčivú žalúdočnú nevoľnosť, fakt, že som nedostala menštruáciu, čudné mrákotné stavy. Spomienky na to, že si tej noci nevzal kondóm. Bolo mi jasné, že odsúva to, čo som už vedela.

Vrátili sme sa ku mne domov a posadili sme sa na okraj vane, kým test ležal ako časovaná bomba na okennom parapete. Po dvoch minútach sme ho skontrolovali. Obaja sme chytro nakukli, akoby pomalý pohľad mohol niečo zmeniť.

Tehotenstvo 1 – 2.

Viac tam napísané nebolo.

Jack prehovoril ako prvý: „Aha.“

„Aha, skutočne,“ povedala som. A vtedy som sa naňho pozrela. V tej chvíli, keď sa všetko zmenilo.

Neskôr som možno povedala, že nechcem ísť na interrupciu, lebo mám lekárske vzdelanie. Lebo viem, čo sa vtedy deje a videla som, ako sa to robí. Aj odsávací nástroj. Aj pozostatky, ktoré sa v nemocnici spopolnia.

Ale nebolo to v tom. A určite to nebolo preto, lebo som si bola istá, že budem dobrou mamou. Nebola som. Nie po mame a po tom chlapcovi. Dodnes kvôli tomu nespávam. Lámem si hlavu nad tým, či mi možno dôverovať. A či vôbec budem niekedy dosť dobrá.

Takže nie, nešlo o tieto veci. Bola to Jackova tvár. Zízal na pozitívny tehotenský test a videla som jeho radosť, o ktorej sa nedalo pochybovať. K ústam si priložil päsť ako nadšené dieťa a pri pohľade na mňa mu svietili oči.

„Viem… nie je to ideálne,“ povedal. „Viem, že sme ešte dosť čerstvá známosť. Ale…“ Ukázal na paličku, na ktorej dosiaľ svietilo Tehotenstvo 1 – 2. „To sme my dvaja.“

„Áno, sme,“ prisvedčila som a sama som nevedela potlačiť úsmev.

„A sme fakt senzační,“ pokračoval.

„Sme.“

„A aj… bábätkovské ponožky. To je ten najväčší argument v prospech dieťaťa.“

„Bábätkovské ponožky?“

„Drobné bábätkovské ponožky,“ povedal. „Existuje niečo rozkošnejšie?“

Spomienka na to popoludnie vybledla, podišla som k Jackovi a bez slova som zavesila plachtu.

„Môžem odísť, keby si chcela,“ povedal. „Ak si naštvaná. Viem, že to nebolo fér, urobil som somarinu, že som ťa zobudil. Mrzí ma to.“

Chvíľu som nad tým rozmýšľala. Ale bolo to príliš ťažké. Jeho čaro. Bol tu, pomáhal mi s mokrou bielizňou, neskôr sme si dali koláč a smiali sme sa. V noci jeho teplé telo vedľa môjho v mojej posteli. Bolo príliš ťažké odolať tomu všetkému.

A okrem toho sa vždy vedel udobrovať.

Table of Contents

1. ČASŤ Kto?

1

2

3