Madeleine L’Engle

Struny času

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 1962 by Crosswicks, Ltd.

An Appreciation Copyright © 2007 by Anna Quindlen.

Translation © Helena Šajgalíková 2009, 2018

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2018

ISBN 978-80-556-3002-1

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami,

či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Druhé slovenské vydanie

Z anglického originálu Madeleine L’Engle: A Wrinkle in Time,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Square Fish, New York 2007,

preložila Helena Šajgalíková.

Editor Erik Fazekaš

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava v roku 2018.

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač Finidr, s. r. o., Český Těšín

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Cena uvedená na obálke knihy je nezáväzným

odporúčaním pre konečných predajcov.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Venujem

Charlesovi Wadsworthovi Campovi

a Wallaceovi Collinovi Franklovi.

Poďakovanie

ANNA QUINDLEN

Knihy nášho detstva, na ktoré nevieme zabudnúť, nám pomáhajú, aby sme sa necítili opustení, presvedčia nás, že naše slabôstky a návyky sú jedinečné ako odtlačky prstov a univerzálne ako otvorená dlaň. Preto mám ešte vždy odložený výtlačok knihy Nebezpečná skratka, ktorý som dostala ako dvanásťročná. Kniha už dávno stratila svoj zaprášený obal, väzba sa rozpadla a zafľakovaný, sotva čitateľný podpis s oblými písmenami na prvej strane sa sotva podobá tomu môjmu dnešnému. Dievča, ktorému patrila, už vyrástlo a zmenilo sa, ale obľúbená kniha, hoci značne poškodená, nestratila nič zo svojho čara.

Hrdinka príbehu je skutočne osamotená. Meg Murryová nosí strojček, okuliare a má večne strapaté vlasy. Zdá sa, že v škole jej nič nevychádza a každý ju tam považuje za čudnú a hlúpu. A akoby to nestačilo, musí v takom mladom veku čeliť skúmavým pohľadom a rečiam o otcovi, vedcovi, ktorý záhadne zmizol či – podľa klebiet v meste – ušiel s inou ženou.

Meg napriek všetkému ešte nepozná skutočné zlo. Zoznámi sa s ním, až keď sa spolu s malým bratom Charlesom Wallaceom a priateľom Calvinom vyberie hľadať otca, aby ho priviedla späť k rodine. Pri cestovaní časom, priestorom, až za hranice vlastnej predstavivosti, im pomáhajú zvláštne bytosti, predstaviteľky nekonečnej dobroty: pani Aká, pani Čia, pani Taká, Šťastné médium aj teta Stvora. Cesta vyvrcholí v rozhodujúcom boji s TÝM, vypočítavým a chladne kalkulujúcim mozgom bez tela, ktorý vrhá čierny tieň na celý vesmír. TEN si stanovil zvláštny cieľ – dosiahnuť, aby sa všetci správali a mysleli rovnako.

Príbeh azda pôsobí ako vedecká fikcia, lebo i tak ho možno charakterizovať, no dá sa nazvať i fikciou vedy. Celý dej, Megino a Charlesovo hľadanie strateného otca, vychádza z teórie hyperkocky, ktorá umožňuje cestovať v čase a priestore pomocou piatej dimenzie. I keď je v hrubých črtách zobraziteľná, aby sme si ju vedeli predstaviť, nie som si dodnes istá, či to dokážem. Ani Meg, ktorá je nezvyčajne bystrá a vie z hlavy vypočítať druhú odmocninu, jej úplne nerozumie. „Už som to mala, aspoň na chvíľu!“ tvrdí. „Nedokážem to vysvetliť, ale aspoň na sekundu som to videla!“

Aby som povedala pravdu, osobne nie som fanúšik vedeckej fantastiky a moje gény na matematiku a fyziku sa nikdy mimoriadne neblysli. No v knihe je toho dosť aj pre nás, ktorí inklinujeme väčšmi k humanitným vedám. Pani Taká prekonáva problémy s vyjadrovaním tým, že používa slová iných, aby predstavila vlastné myšlienky. Cituje Danteho, Euripida a Cervantesa, aby som uviedla aspoň niektorých. Keď sa Meg usiluje udržať TOHO mimo svojej mysle, uvedomí si, že násobilka je priveľmi mechanická, aby sa jej pokus vydaril, a tak namiesto odriekavania násobkov začne nahlas odriekať úvod Vyhlásenia nezávislosti: „Pokladáme za samozrejmé pravdy, že všetci ľudia sú stvorení seberovní[1].“ TEN len odvrkne, že o to mu vlastne ide: „Každý presne rovnaký.“ Meg triumfálne zakončí: „Nie! Seberovní a rovnakí neznamená vôbec to isté!“

Madeleine ĽEnglová vydala knihu Nebezpečná skratka roku 1962, predtým jej rukopis odmietlo množstvo vydavateľstiev. Jej opis tyranie konformity plasticky zobrazuje danú dobu. Identické domy zvonka s identickými deťmi hádžucimi si loptu a preskakujúcimi švihadlo v bezduchom rovnakom rytme evokujú obavy mnohých Američanov z komunistických režimov, ktoré posvätili vládu štátu nad právami jednotlivca. „Prečo máme podľa teba doma vojny?“ pýta sa sestry Charles Wallace v úlohe sprostredkovateľa TOHO. „Prečo sú podľa teba ľudia zmätení a nešťastní? Pretože si všetci žijú svoj vlastný, oddelený život.“ Vraví Meg to, čo sama dobre pozná z vlastných každodenných zápasov: „Rozdiely spôsobujú problémy.“

I keď ĽEnglovej príbeh bol možno inšpirovaný uniformitou komunistických režimov, neprestal byť aktuálny ani dnes, azda až na písací stroj, po ktorom Meg túži, aby si vyriešila problém so škaredým rukopisom. Domov Murryovcov trpí záhadnou neprítomnosťou otca a Megina „mama spáva sama na veľkej manželskej posteli“. Calvin možno pôsobí ako milý chlapec, jeho rodina však sotva vníma, že vôbec existuje. Ešte väčšmi nadčasový je Megin pocit, že nikam nepatrí a všetko len „pokazí“. Prispôsobivosť nepozná miesto ani čas; je to boj, ktorému čelíme všetci, aby sme zostali sami sebou napriek ohromnému tlaku, čo nás núti byť takými, ako sú všetci ostatní. Jeden z najpôsobivejších opisov takéhoto vnútorného boja prichádza na konci knihy, keď pani Aká vysvetľuje deťom, že život so svojimi pravidlami, povinnosťami a so slobodou je ako sonet: „Forma je daná, ale sonet musíš napísať sám. Čo v ňom povieš, je úplne na tebe.“

Na prvý pohľad je kniha o troch deťoch, ktoré bojujú so zlom, čo ohrozuje ich planétu. V skutočnosti ide o základnú bitku, ktorú zvádzajú všetci ľudia, aby sa navzájom rešpektovali, chránili a milovali. Keď si Meg na boj za svojho malého brata a za dobro vyberie zo svojho emocionálneho arzenálu zbraň, proti ktorej niet obrany, nastáva veľká chvíľa nielen pre ňu, ale pre každého čitateľa, ktorý sa niekedy cítil prehliadaný, zmätený či opustený. Prešli už štyri desaťročia, odkedy som prvý raz knihu čítala. Keby som sa dokázala preniesť do ďalších dimenzií, možno by som v nejakom inom čase a inom priestore našla Meg Murryovú v mojom veku – dospelú ženu s úžasným rozumom, dobrým srdcom a jedinečným pohľadom na to, ako rozdiely medzi nami robia náš život hodným žitia. Ako by som ju len chcela stretnúť!

PRVÁ KAPITOLA

Pani Aká

Noc ovládla tma a búrka. Margaret Murryová, zababušená pod starou prešívanou dekou, sedela na kraji postele vo svojej podkrovnej spálni a pozorovala stromy, ako ich kmášu zúrivé nápory vetra. Za stromami divo uháňali po oblohe mraky. Podchvíľou sa spoza nich predral mesiac a vrhal tiene, ktoré pripomínali duchov, čo sa pretekali na zemi.

Dom sa zachvel. Aj Meg pod prikrývkou striaslo.

Búrky sa zvyčajne nebála. Naozaj nejde len o búrku, pomyslela si. Búrka sa len pridala k všetkému ostatnému. Ešte aj ku mne, k Meg Murryovej, ktorá všetko pokazí.

Škola. V škole je všetko nanič. Preradili ju do najhoršej skupiny v ročníku. Ráno jedna z učiteliek zlostne vyštekla: „Meg, naozaj neviem pochopiť, ako dieťa s takými bystrými rodičmi môže byť takým zlým študentom. Ak sa nezlepšíš, budeš si musieť zopakovať tento ročník.“

Cez obedňajšiu prestávku trochu vyvádzala, aby si zlepšila náladu, na čo spolužiačka povýšenecky poznamenala: „Mimochodom, Meg, už nie sme na základnej. Prečo sa správaš ako decko?“

A cestou domov zo školy, keď kráčala s náručou plnou kníh, nejaký chalan čosi trepol o jej „hlúpom malom bratovi“. Ešte ani nedopovedal, už zhodila knihy na kraj cesty a pustila sa doňho celou silou. Domov prišla s roztrhanou blúzkou a veľkou modrinou pod okom.

Sandy a Dennys, jej desaťroční bratia – dvojčatá, ktorí prišli domov o hodinu skôr, boli rozhorčení. „Ak treba niekoho zbiť, nechaj to na nás,“ dohovárali jej.

Delikventka, to som, pomyslela si neradostne. Presne to povedia nabudúce. Nie mama. Oni. Každý. Keby otec…

Ešte vždy si nedokázala spomenúť na otca bez strachu, že sa rozplače. Len mama o ňom dokázala hovoriť celkom prirodzene. Vravievala: „Keď sa otec vráti ...“

Vráti? Odkiaľ? A kedy? Mama určite vie, čo rozprávajú ľudia, určite počula tie špinavé zlomyselné klebety. Určite ju reči zraňujú takisto ako Meg. Nedá však na sebe nič poznať. Nič neskalí jej úprimný výraz.

Prečo sa ja nedokážem tak pretvarovať? uvažovala Meg. Prečo musí byť na mne vždy všetko vidieť?

Okno vo vetre strašidelne zarinčalo. Meg si pritiahla deku vyššie. Na jednom z vankúšov zívlo sivé mača schúlené do klbka. Ukázalo ružový jazýček, prikrylo si hlavu a zasa zaspalo.

Každý spal. Každý okrem Meg. Ešte aj Charles Wallace, jej „hlúpy malý brat“, ktorý akýmsi záhadným spôsobom vždy vytušil, keď bola hore a cítila sa nešťastná. Vtedy za ňou zvyčajne vyšiel po špičkách do podkrovia. Už ani nevedela spočítať, koľkokrát to urobil. Ale teraz spal dokonca aj Charles Wallace.

Ako len môžu spať? Celý deň v rozhlase vysielali varovanie pred hurikánom. Ako ju môžu nechať v podkroví na rozheganej mosadznej posteli, keď vedia, že strechu môže odfúknuť a ju vymrští do vzduchu a pristane bohviekde?

Začala sa nekontrolovane triasť.

Chcela si mať izbu v podkroví, hrešila sa. Mama ti to dovolila, pretože si najstaršia. Mať tu izbu je vyznamenanie, nie trest.

„Nie však vtedy, keď je hurikán. Vtedy to nie je privilégium,“ povedala nahlas. Odhodila deku na posteľ a postavila sa. Mačiatko sa rozkošnícky natiahlo a pozrelo na ňu veľkými nevinnými očami.

„Spi ďalej,“ ozvala sa Meg. „Teš sa, že si len mača a nie obluda ako ja.“ Zahľadela sa na seba v zrkadle na skrini a vystrúhala hrozivú grimasu, pričom vycerila zuby so strojčekom. Podvedome si potisla okuliare ku koreňu nosa, prstami prihladila popolavohnedé vlasy, čo jej trčali všetkými smermi. Nakoniec si hlasno vzdychla, až to vyznelo, akoby zavyl vietor.

Drevená dlážka ju chladila. Vietor prenikal cez úzke trhliny v okennom ráme, hoci úlohou okeníc je chrániť okná pred búrkou! Započúvala sa, ako vietor hvízda v komínoch. Spod schodov sa ozval Fortinbras, veľký čierny pes. Určite sa bál aj on. Na čo štekal? Fortinbras nikdy neštekal bez dôvodu.

Zrazu si spomenula, že cestou na poštu začula hovoriť o tulákovi. Vraj policajtovej manželke pani Buncombovej ukradol dvanásť plachiet. Nechytili ho, ale možno sa práve prikráda k domu Murryovcov. Stojí celkom sám na vedľajšej ceste a tentoraz mu ide o čosi viac než len o dvanásť plachiet. Meg vtedy rečiam o tulákovi nevenovala nijakú pozornosť, pretože vedúca pošty sa jej s úlisným úsmevom spýtala, či sa v poslednom čase neozval otec.

Meg vyšla z izby a prechádzala tmavým tichým podkrovím. Vzápätí narazila do pingpongového stola. Super, takže ešte budem mať aj modrinu na boku, hnevala sa v duchu.

O chvíľu zakopla o svoj starý domček pre bábiky, potom o Charlesovho hojdacieho koníka, neskôr o elektrické vláčiky, čo patrili dvojčatám. „Prečo sa všetko musí stať vždy len mne?“ obrátila sa s otázkou na veľkého plyšového medveďa.

Zišla zo schodov, zastala a načúvala. Vpravo v izbe Charlesa Wallacea bolo ticho ako v hrobe. Vľavo, z rodičovskej spálne, kde mama spáva sama na veľkej manželskej posteli, nebolo počuť vôbec nič. Po špičkách prešla halou do izby dvojčiat. Opäť si potisla okuliare, akoby jej to zaručilo, že v tme uvidí lepšie. Dennys pochrapkával, Sandy si čosi mrmlal zo sna o bejzbale. Dvojčatá nikdy nijaký problém netrápil. Neboli najlepší žiaci, neučili sa však zle. Vyhovovala im celá hromada dvojok, niekedy sa im ušla dokonca jednotka, ale takisto trojka. Boli zdatní a dobrí bežci a vlastne vynikali vo väčšine hier. A ak niekto ohováral rodinu Murryovcov, reči sa nikdy netýkali Sandyho a Dennysa.

Vyšla z izby dvojčiat a pustila sa dolu schodiskom. Nezabudla sa pritom vyhnúť siedmemu schodu, lebo vŕzgal. Fortinbras už prestal brechať. Takže to nebol tulák. Fort by neprestal štekať, ak by sa niekto motal okolo domu.

Ale čo keby tulák predsa len prišiel? A čo keby mal nôž? V okolí nebýva nik, kto by počul, ak by sme volali o pomoc. Vlastne by to nikoho ani nezaujímalo.

Urobím si kakao, rozhodla sa v duchu. Zdvihne mi náladu a ak odfúkne strechu, aspoň s ňou neodletím.

V kuchyni sa už svietilo. Charles Wallace sedel za stolom, jedol chlieb s džemom a uchlipkával si z mlieka. Ako tam bol tak sám vo veľkej staromódnej kuchyni, blondiačik vo vyblednutom pyžame hompáľajúci nohami najmenej pätnásť centimetrov nad zemou, vyzeral úplne maličký a zraniteľný.

„Čauko,“ vyhŕkol nadšene. „Už ťa čakám.“

Fortinbras ležal Charlesovi Wallaceovi pri nohách a striehol na omrvinky. Len čo Meg vošla, zdvihol spod stola vznešenú čiernu hlavu, aby ju pozdravil, a od radosti začal biť chvostom o zem. Fortinbras sa zjavil na ich prahu v jeden zimný večer. Z ničoho nič tam stálo vychudnuté a opustené šteňa. Podľa Meginho otca bol napoly seter a napoly chrt. Vynikal výnimočnou, ušľachtilou počernou krásou.

„Prečo si neprišiel do podkrovia?“ obrátila sa Meg na brata, akoby boli rovesníci. „Skoro som umrela od strachu.“

„U teba v podkroví priveľmi fučí,“ odvetil chlapec. „Vedel som, že zídeš dole. Dal som ti na sporák trochu mlieka. Už by malo byť teplé.“

Ako len mohol Charles Wallace o nej vždy všetko vedieť? Ako to dokázal vyjadriť? Nikdy nič nevedel o tom, čo si myslia Dennys so Sandym – alebo sa aspoň zdalo, že to nepotrebuje vedieť. Mamine alebo Megine myšlienky však mal prečítané do najmenších podrobností.

Ohovárali ľudia najmladšie dieťa Murryovcov, že nie je bohvieako bystré, lebo sa ho báli? „Počula som, že múdri ľudia mávajú často podpriemerné deti,“ začula raz Meg. „Tí dvaja chlapci pôsobia tak milo, ale to nepekné dievča a malý chlapec tam akosi nepatria.“

Pravda je, že Charles Wallace len málokedy prehovoril, keď bol niekto nablízku, a tak si mnoho ľudí myslelo, že sa nenaučil rozprávať. A pravda je aj to, že do štyroch rokov takmer nehovoril. Meg vždy od zlosti zbledla, keď videla, ako sa ľudia naňho upreto zahľadia a smutne začnú kývať hlavou.

„Meg, netráp sa kvôli Charlesovi Wallaceovi,“ dohováral jej raz otec. Dobre si jeho slová pamätala, lebo jej ich povedal krátko predtým, ako odišiel. „Rozum má úplne v poriadku. Len robí všetko po svojom a vo svojom čase.“

„Nechcem, aby z neho vyrástol hlupák ako ja,“ odvrkla vtedy Meg.

„Moja maličká, ty nie si hlúpa,“ chlácholil ju otec. „Si ako Charles Wallace. Vyvíjaš sa vlastným tempom. Náhodou to nie je bežné tempo, to je všetko.“

,,Ako to vieš?“ vyzvedala Meg. „Ako vieš, že nie som hlúpa? Nemyslíš si to len preto, lebo ma máš rád?“

„Mám ťa veľmi rád, ale to ma neovplyvňuje. Veď vieš, že sme ti s mamou dali množstvo testov.“

Áno, to bola pravda. Meg si uvedomila, že niektoré z „hier“, ktoré s ňou rodičia hrávali, boli vlastne testy určitého druhu a že ich mali pre ňu a Charlesa Wallacea oveľa viac ako pre dvojčatá. „Myslíš inteligenčné testy?“

„Áno, niektoré z nich boli inteligenčné.“

„Mám teda inteligenčný kvocient v poriadku?“

„Viac ako v poriadku.“

„Čo to znamená?“

„To ti neprezradím. Som si však istý, že keď vyrastiete, obaja s Charlesom Wallaceom dokážete takmer všetko, čo budete chcieť. Len počkaj, kým Charles Wallace nezačne rozprávať. Potom uvidíš.“

Akú pravdu len vtedy povedal. Odišiel však, skôr ako Charles Wallace začal rozprávať, znenazdajky a bez akéhokoľvek detského džavotania začal zrazu používať celé vety. Aký by len bol naňho hrdý!

„Daj pozor na mlieko!“ prerušil jej úvahy Charles Wallace. Hovoril oveľa zreteľnejšie než väčšina päťročných detí. „Nemáš predsa rada, ak sa navrchu urobí koža.“

„Dal si tam dvojnásobnú porciu mlieka,“ Meg nazrela do hrnčeka.

Charles Wallace rozvážne prikývol. „Myslel som si, že by si dala aj mama.“

„Čo by som si dala?“ ozval sa hlas a o chvíľu na prahu zastala pani Murryová.

„Kakao,“ odvetil Charles Wallace. „Dala by si si chlieb so syrom a s pečeňovou paštétou? Rád ti ho urobím.“

,,Aké milé,“ povedala pani Murryová, „ale ak máš niečo na práci, urobím si to sama.“

„Nijaký problém,“ Charles Wallace sa zošmykol zo stoličky a vybral sa k chladničke. Nohy v pančuškách mu našľapovali mäkko, akoby kráčalo mača. ,,A ty, Meg?“ spýtal sa. „Dáš si chlieb?“

„Iste, rada,“ odvetila. ,,Ale nie s paštétou. Máme rajčiny?“

Charles Wallace pohľadom skontroloval zásuvku na zeleninu. „Jednu. Mami, môžem ju dať na Megin chlebíček?“

„Ako lepšie by sa dala využiť?“ usmiala sa pani Murryová. „Ale hovor tichšie, Charles, ak nechceš, aby sa k nám pripojili aj dvojčatá.“

„Dodržme exkluzivitu,“ navrhol Charles Wallace. „To je na dnes moje nové slovo. Impresívne, pravda?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Poďakovanie

Pani Aká