Madeleine L'Engle

V pasti času

Ukázka z elektronické knihy

Copyright © 1962 by Crosswicks, Ltd.

An Appreciation copyright © 2007 by Anna Quindlen

Introduction copyright © 2017 by Ava DuVernay

Afterword copyright © 2012 by Charlotte Jones

All rights reserved.

Translation © 2018 Barbara Hajná

Czech edition © 2018 Nakladatelství Slovart

V pasti času

Z anglického originálu A Wrinkle in Time

(Square Fish, An Imprint of Holtzbrinck Publishers, New York 2007)

přeložila Barbara Hajná

Redigovala Iveta Poláčková

Korektury Adéla Lapáčková

Editorka Kateřina Eliášová

Vydalo Nakladatelství Slovart, s. r. o., v edici #BOOKLAB v roce 2018

Vydání první

Sazbu zhotovil Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tisk Finidr, s. r. o., Český Těšín

ISBN 978-80-7529-545-3

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.cz

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Věnováno Charlesi Wadsworthovi Campovi

a

Wallaci Collinovi Franklinovi

Chvála

Anna Quindlenová

Nejlépe si z dětství pamatujeme ty knihy, díky kterým jsme se cítili méně osamocení, které nás přesvědčily, že naše slabosti a zvláštnosti jsou tak jedinečné jako otisky prstů a zároveň tak obyčejné jako rozevřené dlaně. A právě proto si stále schovávám výtisk knihy V pasti času, který jsem dostala, když mi bylo dvanáct. Knížka už dávno přišla o papírový přebal, látkou potažená vazba je uvolněná a posetá stopami po kapkách vody a to slaboučké a okrouhlé písmo, kterým jsem se podepsala dovnitř na předsádku, se jen vzdáleně podobá mému dnešnímu podpisu. Ta holčička, které kniha patřila, už vyrostla a změnila se, ale samotná kniha, kterou tolik milovala, se sice ošoupala, ale stále si udržela své kouzlo.

Hrdinka knížky si připadá velice osamělá. Meg Murryová nosí rovnátka, brýle a vlasy má pořád rozježené. Ve škole se jí nic nedaří a všichni ji pokládají za divnou a hloupou. A už ve svém věku se setkává s opravdovým sprosťáctvím: Lidé si šuškají a klevetí o jejím tatínkovi, vědci, který, jak se zdá, záhadně zmizel – anebo, jak spekulují místní drbny, utekl s milenkou.

Skutečné zlo ale Meg pozná, až když se spolu s mladším bratrem Charlesem Wallacem a klukem jménem Calvin vydá svého otce najít a přivést ho zpět domů. Společně překonávají čas, prostor i omezení vlastní mysli, přičemž jim pomáhají dobré bytosti: paní Kdovíco, paní Která, paní Kdo, Zlatá střední cesta a teta Tvor. Jejich putování vyvrcholí střetem s TÍM, mrazivou a vypočítavou inteligencí bez těla, která chce celý vesmír zahalit do temného stínu, v němž se všichni budou chovat i přemýšlet úplně stejně.

Pokud vám to zní jako sci-fi, máte pravdu: i tak se dá tento příběh popsat. Možná to ale není jen vědecká fikce; mohla by to být i fiktivní věda. Děj knihy, tedy Megino a Charlesovo pátrání po ztraceném otci, se točí kolem jevu zvaného teserakt, který umožňuje cestování časem i prostorem pomocí páté dimenze. Teserakt je sice v knize dokonce znázorněný na obrázku, ale přesto si nejsem jistá, jestli si ho umím správně představit. Úplně přesně však teserakt nechápe ani Meg, a té to tak pálí, že klidně odmocňuje zpaměti. „Na chvilinku mi to bylo jasné!“ říká. „Teď už to nedokážu vysvětlit, ale na vteřinku jsem ho před sebou viděla!“

Abych byla upřímná, na sci-fi si moc nepotrpím a v matematice ani fyzice to se mnou nikdy nebyla žádná sláva. V knize je toho ale spousta i pro ty z nás, kteří jsou zaměření spíš humanitně. Paní Kdo, která si vlastní jazykové nedostatky vynahrazuje používáním slov jiných lidí, aby vyjádřila, co má na mysli, cituje například Danteho, Euripida nebo Cervantese. Když se Meg snaží zabránit TOMU, aby jí ovládlo mozek, uvědomí si, že násobilka je pro tenhle účel příliš mechanická, a místo ní začne křičet úvod Deklarace nezávislosti Spojených států: „Pokládáme za samozřejmé pravdy, že všichni lidé jsou stvořeni sobě rovni.“ TO briskně reaguje, že o to právě jde. „Všichni jsou navlas stejní.“ Meg vítězoslavně odpoví: „Ne! Stejní a sobě rovní, to vůbec není totéž!“

Madeleine L’Engle vydala V pasti času v roce 1962, až poté, co knihu odmítly desítky nakladatelství. A její popis tyranského režimu konformity jasně odráží dobu, v níž kniha poprvé vyšla. Ty naprosto stejné domy, před nimiž si naprosto stejné děti v naprosto stejném bezmyšlenkovitém rytmu hází míčem a skáčou přes švihadlo, znázorňují obavy, které v mnoha Američanech budila představa komunistických zemí, kde má přísně kontrolovaný státní systém přednost před právy jednotlivce. „Proč myslíš, že se u nás doma vedou války?“ ptá se sestry Charles a vyjadřuje tak myšlenky TOHO. „Proč myslíš, že jsou lidé zmatení a nešťastní? Protože každý vede svůj vlastní život oddělený od ostatních.“ Upozorňuje Meg na to, co už ze svých každodenních zápasů sama zná: „Z odlišností vznikají problémy.“

Prvotní inspirací pro autorku sice mohla být jednotná šeď komunistických států, ale její příběh zůstává zcela současný, možná až na Meginu touhu po psacím stroji, díky kterému by mohla obejít svůj ostudný rukopis. Rodina Murryových je rozvrácená záhadným zmizením pana Murryho a Megina maminka tak „spí v té ohromné posteli pro dva sama“. Calvin sice působí jako ideální dítě, ale jeho rodina si ho prakticky vůbec nevšímá. Naprosto nadčasový je pak Megin pocit, že nikam nezapadá, že „dělá všechno špatně“. Konformita není vázaná na žádnou určitou dobu či místo. Každý z nás zná ten zápas o to, jak zůstat sám sebou i navzdory drtivému tlaku, který nás nutí, abychom se přizpůsobili a byli jako všichni ostatní. Ke konci knihy najdeme snad jeden z nejpřesvědčivějších a nejdojemnějších popisů tohoto vnitřního boje ve slovech paní Kdovíco, která dětem vysvětluje, že život, všechna jeho pravidla, závazky i práva jsou jako sonet: „Dostanete zadanou formu, ale ten sonet musíte napsat sami. Co v něm chcete říct, to je úplně na vás.“

Díváme-li se na tuhle knihu povrchně, jde v ní o tři děti, které bojují se zlou silou ohrožující jejich planetu. V jádru je to ale spíš příběh podstatnější, zásadní bitvy, kterou musí svést každý člověk, aby získal sebeúctu, aby se dokázal obhájit a aby měl sám sebe rád. Když Meg ze svého citového arzenálu vytáhne tu nejsilnější zbraň, aby ubránila sebe sama, svého bratříčka i samo dobro, je to významný okamžik nejen pro ni samotnou, ale i pro každého čtenáře, který si kdy připadal přehlížený, zmatený, osamělý.

Od chvíle, kdy jsem V pasti času přečetla poprvé, uplynulo už přes čtyřicet let. Kdybych dokázala používat teserakt, možná bych kdesi v jiném čase a prostoru objevila Meg Murryovou jako svou vrstevnici, dospělou ženu s úžasným mozkem, dobrým srdcem a jedinečným názorem na to, jak právě díky věcem, kterými se od sebe navzájem lišíme, stojí za to žít. Hrozně ráda bych se s ní setkala!

Kapitola 1

Paní Kdovíco

Byla temná bouřlivá noc.

Margaret Murryová seděla ve svém podkrovním pokoji na posteli, zabalená do starého přehozu sešitého z ústřižků látky, a dívala se, jak se stromy zmítají v divokých poryvech větru. Za korunami stromů viděla mraky, které zběsile uháněly po obloze. Každou chvilku jimi ostře proniklo světlo měsíce a po zemi se tak rozběhly jejich stíny jako přízraky.

Dům se zachvěl.

Zachvěla se i Meg ve svém přehozu.

Počasí ji obvykle nijak neděsilo. Jenže tohle není jen počasím, pomyslela si. To počasí se jen přidává ke všemu ostatnímu. Ke mně samotné. K Meg Murryové, která si ve všem vede špatně.

Třeba ve škole. Ve škole bylo všechno špatně. Meg se postupně propadla mezi nejhorší žáky ve třídě. Jedna z učitelek dnes dopoledne rozzlobeně prohlásila: „Meg, já vážně nechápu, jak může dcera tak ohromně chytrých rodičů, jako jsou údajně ti tvoji, být tak příšerná žákyně. Jestli se aspoň trochu nezlepšíš, tak si budeš muset zopakovat ročník.“

Během oběda Meg malinko vyváděla, aby si spravila náladu, a jedna holka jí opovržlivě řekla: „Prosím tě, Meg, tady už nejsme na prvním stupni. Nebuď pořád jako malá.“

A když se ze školy vracela domů a šla po ulici s náručí plnou knih, jeden kluk poznamenal něco o jejím „bratříčkovi blbečkovi“. Načež Meg odhodila knihy stranou a vrhla se s plnou vervou na něj, takže domů přišla s roztrženou halenkou a velkým monoklem.

Sandy a Dennys, její desetiletí bratři-dvojčata, kteří domů dorazili o hodinu dřív, byli naprosto znechucení. „Když už je třeba se rvát, tak to laskavě nech na nás,“ sdělili jí.

Tak teď je ze mě delikventka, přemítala Meg pochmurně. Takhle mi teď budou říkat. Máma ne. Ale oni. Všichni ostatní. Kdyby tak táta –

Jenže na tátu ještě pořád nedokázala pomyslet, aby přitom nehrozilo, že jí vyhrknou slzy. Jedině máma uměla úplně přirozeně říkat věci jako: „Až se táta vrátí – “

Vrátí odkud? A kdy? Máma přece musí vědět, co se mezi lidmi povídá, musí jí být jasné, jak si v tom všechny drbny libují. Určitě ji to trápí stejně jako Meg. Jenom to nedává nijak najevo. Nenechá si svůj klidný výraz ničím narušit.

Proč to taky neumím takhle utajit? uvažovala Meg. Čím to, že já musím vždycky dávat najevo všechno?

Okenní tabulka pod nárazy větru zadrnčela a Meg si přitáhla přehoz těsněji k tělu. Šedivé kotě schoulené na jednom z jejích polštářů, které vypadalo jako nadýchaný chomáček vaty, zazívalo, přičemž předvedlo růžový jazýček, znovu si zavrtalo hlavu do klubíčka a usnulo.

Všichni spali. Všichni až na Meg. I Charles Wallace, ten „bratříček blbeček“, který měl záhadnou schopnost poznat, když Meg nemůže usnout, protože je nešťastná, a který už mockrát v noci po špičkách vystoupal k ní do podkroví – i Charles Wallace už spal.

Jak můžou všichni spát? V rádiu celý den varovali před hurikánem. Jak ji můžou nechat tady těsně pod střechou, v rozviklané mosazné posteli, když je jasné, že tu střechu může vichr klidně z domu servat a ji, Meg, odfouknout po noční obloze kdovíkam?

Nedokázala se ovládnout, aby se neroztřásla ještě víc.

Vždyť jsi o to sama prosila, abys mohla spát tady v podkroví, řekla si tvrdě. Máma ti to dovolila, protože jsi nejstarší. Je to výsada, ne trest.

„Jenže během hurikánu to žádná výsada není,“ vyslovila nahlas. Odstrčila přehoz do nohou postele a vstala. Kotě se rozkošnicky protáhlo a upřelo na ni velké nevinné oči.

„Jen jdi zase spát,“ řekla mu Meg. „Buď rád, že jsi kocour, a ne příšera jako já.“ Zadívala se na sebe do zrcadla na dveřích šatníku a zašklebila se, takže odhalila zuby pokryté rovnátky. Automaticky si posunula brýle, projela si prsty vlasy barvy myší hnědi, takže se jí divoce rozježily, a vydala ze sebe povzdech skoro tak hlasitý jako skučení větru.

Široká prkna podlahy ji studila do chodidel. Vítr profukoval štěrbinami kolem okenního rámu navzdory síťové okenici, která měla okno před bouřkami chránit. Meg slyšela, jak vichr skučí v komíně. Až z přízemí k ní doléhaly zvuky vydávané Fortinbrasem, velkým černým psem, který právě začínal štěkat. Určitě se taky bojí. A na co to štěká? Fortinbras nikdy neštěkal jen tak.

Náhle se jí vybavilo, že když šla na poštu vyzvednout zásilky, zaslechla tam něco o tulákovi, který prý paní Buncombeové, konstáblově manželce, ukradl dvanáct prostěradel. Toho tuláka nechytili a kdo ví, jestli právě teď nemíří k domu Murryových, který stojí v zadní uličce dost osaměle, a tentokrát se třeba nespokojí jen s prostěradly. Meg se na ten hovor o tulákovi moc nesoustředila, protože právě v tu chvíli, kdy na něj přišla řeč, se jí vedoucí pošty s cukrkandlovým úsměvem zeptala, jestli se jí poslední dobou neozval táta.

Vyšla z pokojíku a vydala se mezi stíny v hlavním prostoru podkroví, kde narazila do pingpongového stolu. A teď se mi ještě ke všemu udělá modřina na boku, řekla si.

Vzápětí vrazila postupně do svého starého domečku pro panenky, do Charlesova houpacího koně a do elektrických vláčků, které patřily dvojčatům. „Proč se to všechno sype zrovna na mě?“ zeptala se úpěnlivě mohutného plyšového medvěda.

Pod schody zůstala stát a zaposlouchala se. Z pokoje Charlese Wallace napravo se neozývalo nic. Zleva, z ložnice rodičů, kde teď máma spí v té ohromné posteli pro dva sama, taky ani zašustění. Meg po špičkách přecupitala halou do pokoje dvojčat. Znovu si na nose upravila brýle, jako by díky nim mohla vidět ve tmě lépe. Dennys chrápal. Sandy zamumlal cosi o baseballu a zase se ztišil. Dvojčata netížily žádné problémy. Nebyli to přímo skvělí žáci, ale nevedli si ani nijak špatně. Naprosto jim vyhovovala stabilní série dvojek, kterou tu a tam narušila příležitostná jednička nebo trojka. Byli silní, rychlí běžci, šikovní při všech hrách, a jestli se někomu z Murryovy rodiny někdo posmíval, tak Sandymu a Dennysovi rozhodně ne.

Meg vyšla z jejich pokoje a pokračovala po schodech dolů, přičemž se opatrně vyhnula vrzajícímu sedmému schodu. Fortinbras už přestal štěkat. Takže to protentokrát nebyl ten tulák. Kdyby se tu někdo ometal, Fort by štěkal dál.

Jenže co když ten tulák fakt přijde? A co když má nůž? A jsme tady tak na samotě, že můžeme ječet, co hrdlo ráčí, a stejně nás nikdo neuslyší. Ono by to i tak bylo každému fuk.

Udělám si kakao, rozhodla se. To mě rozveselí, a jestli vítr tu střechu utrhne, tak mě aspoň neodnese s ní.

V kuchyni se už svítilo a za stolem seděl Charles Wallace, popíjel mléko a pojídal chleba s džemem. V té velké staromódní kuchyni vypadal malinký a zranitelný, blonďatý chlapeček ve vybledlém modrém pyžamku, kterému se nohy klátí dobrých patnáct centimetrů nad podlahou.

„Ahoj,“ pozdravil ji zvesela. „Už na tebe čekám.“

Fortinbras, který ležel pod stolem Charlesovi u nohou a doufal, že uloví pár drobků, pozvedl štíhlou tmavou hlavu, aby Meg přivítal, a uhodil ocasem o podlahu. Když se kdysi jedné zimní noci objevil na jejich prahu, bylo to sotva odrostlé štěně, vychrtlé a opuštěné. Táta tenkrát usoudil, že je to kříženec setra a anglického chrta. Byl to štíhlý tmavý pes, který vynikal osobitou krásou.

„Proč jsi nepřišel nahoru?“ zeptala se Meg bratra, jako by byl přinejmenším stejně starý jako ona. „Příšerně jsem se tam bála.“

„Tam u tebe v podkroví to moc profukuje,“ odvětil chlapeček. „Já jsem věděl, že přijdeš dolů. Postavil jsem ti na sporák mléko. Už bude asi ohřáté.“

Jak to, že se v ní Charles Wallace tak vyzná? Čím to, že ji pokaždé tak prokoukne? Na co myslí Dennys nebo Sandy, to zřejmě nikdy nepoznal – nebo ho to nezajímalo. Zato máminy a Meginy myšlenky četl s děsivou přesností.

Lidé si o nejmladším Murryovi špitali, že moc rozumu nepobral – jestlipak o něm tak nedrbali proto, že jim tak trochu naháněl strach? „Já jsem slyšela, že chytří rodiče mívají často podprůměrné děti,“ zaslechla jednou Meg. „Ti dva kluci jsou zřejmě normální fajn děti, ale ta ošklivá holčička a ten nejmladší rozhodně nemají všech pět pohromadě.“

Charles Wallace opravdu mezi lidmi málokdy promluvil, takže si kdekdo myslel, že vůbec mluvit neumí. A taky byla pravda, že skoro až do čtyř let nemluvil. Když se na něj lidé zadívali a pak se se soucitným mlasknutím odvrátili, Meg to vždycky rozpálilo doběla.

„O Charlese se neboj, Meg,“ řekl jí jednou táta. Meg si na ten rozhovor jasně vzpomínala, protože zanedlouho táta zmizel. „Ten to má v hlavě úplně v pořádku. Jenom si prostě všechno dělá po svém a vlastním tempem.“

„Já jen nechci, aby z něj vyrostl takový hlupák, jako jsem já,“ řekla na to Meg.

„Ale zlato, ty přece nejsi hloupá,“ odpověděl jí táta. „Jsi jako Charles Wallace. Rosteš a vyvíjíš se svým vlastním tempem, jen je to tempo zkrátka trochu neobvyklé.“

„Ale jak to víš?“ naléhala Meg. „Jak můžeš vědět, že nejsem hloupá? Nemyslíš si to jenom proto, že mě máš rád?“

„Rád tě mám, ale v tom to není. Víš, s mámou jsme tě nechali udělat pár testů.“

To byla pravda. Meg si uvědomila, že některé „hry“, které s ní rodiče hráli, byly ve skutečnosti spíš testy a že ona s Charlesem jich asi absolvovali víc než dvojčata. „Myslíš testy IQ?“

„Ano, mimo jiné.“

„A moje IQ je dobré?“

„Víc než to.“

„Kolik?“

„To ti neřeknu. Ale díky tomu jsem si jistý, že až budete ty a Charles Wallace velcí, zvládnete v podstatě cokoli, co budete chtít. Jen počkej, až Charles Wallace začne mluvit. Budeš koukat.“

To se tedy táta nespletl, i když v době, kdy Charles Wallace poprvé promluvil, a to hned v celých větách, bez obvyklého dětského žvatlání, už byl táta pryč. A přitom by na Charlese byl tak pyšný!

„Radši se koukni na to mléko,“ upozornil ji Charles Wallace s mnohem jasnější dikcí, než jakou by to řekla většina pětiletých dětí. „Vždyť víš, jak ti vadí, když se ti na něm udělá škraloup.“

„Tys ho tam nalil aspoň dvakrát víc, než je potřeba,“ zadívala se Meg do hrnce.

Charles Wallace klidně přikývl. „Říkal jsem si, že máma si možná dá taky.“

„Co že si dám?“ ozvala se máma ode dveří.

„Kakao,“ odvětil Charles Wallace. „A nechtěla bys taky sendvič s játrovkou a krémovým sýrem? Já ti ho rád udělám.“

„To by bylo skvělé,“ připustila paní Murryová, „ale jestli máš práci, klidně si ho připravím sama.“

„To není žádný problém.“ Charles Wallace sklouzl ze židle a hbitě přiklusal k lednici. Jeho chodidla v dupačkovém pyžamu dopadala na podlahu tak jemně, jako by byl kotě. „A co ty, Meg?“ zeptal se. „Dáš si sendvič?“

„Ano, prosím,“ řekla. „Ale ne s játrovkou. Máme nějaká rajčata?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Chvála

Paní Kdovíco