Jakub Pokorný

Chúťky upíra

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Jakub Pokorný

ISBN: 978-80972961-5-5

Časť prvá: Červená

Jar

Do temnej vlhkej cely ho hodili veľmi prudko, snažil sa oponovať, že je nevinný, no márne. Pri ich prudkom zásahu to ani nebolo možné. Behom pár sekúnd ho ovalili obuškom a nechali ležať len tak na studenej a už zakrvavenej zemi. Zavreli za ním pancierové dvere. Odišli preč z miestnosti, kamerový systém nechali zapnutý. Jeden z nich o pár minút prehovoril:„To bol dnes zase deň, jedna havária, vylúpená banka, mŕtva líška na ceste a ešte k tomu si tento hajzel dovolí nadávať. Vraj, že je nevinný. Ha!“

Ten, s tým väčším bruchom a hnedými fúzmi, zapol mikrovlnnú rúru a začal mu pritakávať. Potom si začali rozprávať zážitky a neskončili ani pri politike. Holt, nočná zmena na policajnej stanici je už raz taká. Každú noc to isté a, že by sa niečo zmenilo? Ľudia sú stále tí istí, majú len iný výzor a mená, ale nič, čo by predstavovalo niečo zaujímavé a prekvapivé. Tí dvaja, čo dnes majú službu, sú síce strážnici, ale ako každú noc, tak aj dnes si poriadne pospia.

Ráno sa prebudili, veď im končí zmena, musia ísť domov, k rodinám. Čo však čert nechcel, stalo sa. Väzeň, čo hovoril, že je nevinný, zmizol a nikde ani známka po únikovej ceste. Zámok zostal zamknutý. Dvaja strážnici v jednom čase namierili lúče svetla baterky na pravý dolný roh cely a uvideli tam akýsi tmavší fľak. V tom zapraskala žiarivka na strope a zhasla.

„Do šľaka! Zase vypli prúd. Vždy, keď je to najdôležitejšie. Rudo, zavolaj na údržbu, nech zapnú záložný generátor!“ Napriek tme v miestnosti vykročil štíhly čiernovlasý policajt opatrným krokom do rohu miestnosti, kde sa leskol tmavý fľak. Nič zvláštne sa mu však nezdalo. Presne v momente, keď sa vrátil strážnik Rudolf s mobilom v ruke, sa svetlo opäť rozsvietilo.

„Ako mohol uniknúť?“ niečo ťukal objemnejší strážnik do mobilného telefónu.

„Všímajme si detaily,.“ poučne zvýšil hlas a nazeral na všetky strany.

„Pozriem sa na nejaké rady na našom intranete, určite sa na niektorej policajnej stanici stalo niečo podobné,.“ vraviac si, sadal na plastový kýbeľ obrátený naopak a začal aktívnejšie ťukať do mobilu.

„To si celý ty s tými tvojimi múdrymi telefónmi,.“ zakrútil hlavou a opäť aktívne prezeral miestnosť. Musí tu niečo byť, musí, pomyslel si.

„Stratil som signál, je to v háji. Zas výpadok signálu,.“ sťažoval sa Rudolf.

„Ticho, počul som nejaký zvuk,“ stíšil hlas ospalý Gabo.

Druhý strážnik stíšiť hlas nestihol, náhle spadol na zem a nedýchal. O pár sekúnd neskôr nedýchal už ani Gabriel.

***Krv sprevádza živého cestou života***

„Mohol si len ujsť a nie ich zavraždiť. Vieš, že to neprospieva maškare.“ Vysoká osoba v čiernom kabáte a čiernom klobúku točila v ruke vychádzkovú palicu.

„To som nebol ja, pravda, chytiť som sa nemusel nechať, kto mal tušiť, že tam bude polícia?“ utečenec vravel sediac na koženej pohovke a ohrýzal si nechty.

„Kto teda, ak nie ty? Opakujem, vyhlásili celoštátne pátranie. Po tebe brat môj.“

„Nikdy som nikoho nezavraždil,“ zúfalo vykríkol ani nie dvadsaťročný mládenec.

„Skôr či neskôr ťa nájdu, odhalia nás! Ako si mohol byť taký nevšímavý...“ zhodnotil človek v klobúku.

„Narafičili to na mňa,.“ jednoducho povedal.

„Kto to na teba tak mohol narafičiť?“ napil sa z čaše vysoký.

„To musíme zistiť.“ Napriek únave z celej noci vyzeral čulo.

„Ty to musíš zistiť,“ pozrel s úkosom a položil čašu na drevený stolík v štýle zo šesťdesiatych rokov. Byt mám zariadený podľa môjho gusta, pomyslel si zároveň.

„Už ani len ty mi neveríš.“ Postavil sa a chcel odísť z miestnosti.

„Kam si myslíš, že ideš? Nemôžeš ísť nikam, je po tebe vyhlásené pátranie!“

„Majú len moju približnú podobu, nič viac, opakujem, nič viac.“ Napriek tomu si však sadol naspäť na obrovskú pohovku a taktiež sa nezabudol napiť z pohára. Pocítil hlad.

***

Črtal sa neskorý večer, keď sa mladý zaľúbený pár viezol malým Fordom na kopec v rakúskom meste Hainburg. Asfaltová cesta, ktorá viedla na vrchol, bola zatarasená rampou, ktorá značila, že je tam zákaz vjazdu. „Do pekla! Ešte je zimná sezóna,“ zhodnotil blonďavý mladý muž.

Otočil nahnevane auto a rozhodol sa bez slov zísť naspäť k námestiu. Mesto Hainburg sa mu vždy páčilo. Krásne a mohutné hradby, taký stredoveký štýl, pomyslel si.

Jeho priateľka bola tiež ticho, prehovorila, až keď sa blížili k Dunaju, ktorý sa tiahol popod železnicu. „Je už neskoro, nemali by sme sem ísť, čo keď sa nám tu niečo stane? Adam!“ jeho meno až zakričala.

„Neboj, nevyšiel nám náš kopec na naše výročie, tak si aspoň môžeme spraviť romantiku pri vode,.“ oznámil a zaparkoval neďaleko kruhového objazdu, ktorý ležal asi päťdesiat metrov od brehu Dunaja.

Obaja vystúpili z vozu, Júlia sa ho hneď chytila okolo pásu dúfajúc, že ju v prípade nebezpečenstva ochráni. Vždy bola bojazlivejšia než on. Večerná obloha bola veľmi krásna. Luna ležala priklincovaná na oceáne hviezd. Keď prechádzali o chvíľku popri kamenistom brehu rieky. Užívali si romantiku. Bolo nádherne. Náhle Adam v diaľke začul plačúce dieťa. Plač neustával. Všimol si, že prichádza z brehu na druhej strane. Potom plač utíchol a počul iba čľupnutie vody. V rýchlosti chytil Júliu za ľavú ruku. „Bež rýchlo do auta, ja prídem hneď za tebou.“

Sedela na mieste spolujazdca. Roztrasená. Keď prišiel Adam, musela si presadnúť za volant. Onemel.

***

„Dvaja mŕtvi policajti zamknutí v cele číslo tri, väzeň zavretý za infiltráciu nemocnice v Ružinove však nikde,“ diktoval zamestnanec kriminálnej polície svojmu kolegovi, ktorý to všetko spisoval.

„Pochybujem, určite ho nepustili, boli síce trochu ľahostajní voči práci na stanici, ale...“ zastavil sa, pozrel von oknom cez plastové žalúzie a vzdychol si.

„Aké ale?“ kolega sediaci za klávesnicou horel zvedavosťou.

„Prečo by sa niekto snažil dostať na polikliniku? Podľa zápisu ho našli v sklade Národnej transfúznej stanice.“ Rozmýšľal skôr nahlas, než aby sa snažil o dialóg s kolegom.

„Mená?“ pýtal sa zapisovateľ.

„Aké?“ vrátil ukazovák zo žalúzie späť ku svojej druhej dlani.

„Tých policajtov...“

„Gabriel Tichý, narodený v roku 1986 v Bratislave a Rudolf Ivičič, narodený v roku 1968 v Prešove.“

Kolega opäť pokračoval v zapisovaní. Nenávidel, keď Tomášove diktovanie trvalo tak dlho. Určite to spôsobuje jeho nespavosť a závislosť na liekoch. Dlho rozmýšľa, potom je ticho a až potom si uvedomí, že aj ja som v miestnosti – teraz bol pre zmenu v myšlienkach Martin. Už aby bola obedná prestávka, už je hladný. Opäť raz doma nestihol raňajky. Na veľkých ručičkových hodinkách na stene videl, že je iba pol desiatej. To dnes bude dlhý deň.

„Mohol ich pokojne oklamať, vlákať ich do cely, zabiť ich a ujsť.“ Zapaľoval si práve cigaru zapaľovačom s Portugalskou vlajkou na bielom tele.

„Ešte sme nepozreli záznamy z kamier.“ Odvážil sa povedať Martin.

„Vieš, ako rád sa spolieham na vlastnú intuíciu, kamery by ma mohli zmiasť.“ Bafkajúc cigaru odvetil Tomáš.

„Koľko si s tou intuíciou vyriešil prípadov? Toto je vážna vec, dvaja mŕtvi, pripomínam, nemôžeme...“

„Rob podľa seba!“ v rýchlosti si obliekol čierny kabát, hodil nedofajčenú cigaru do popolníka a treskol za sebou dverami miestnosti.

Nedá sa s ním rozprávať, takého kriminálneho policajta svet nevidel, myslel si ten druhý, stále sediaci za počítačom, ktorému na monitore naskočil šetriaci režim.

***

Tma v malej izbe bola spôsobená čiernymi roletami, ktoré boli súčasťou strešných okien v rodinnom dome na Podkarpatskej ulici v bratislavskej mestskej časti Rača. Júlia mala zakrytú hlavu vankúšom a bála sa ju vystrčiť. Odo dňa, kedy zažila s Adamom strašidelný zážitok v Hainburgu, nevedela zaspať. Modré podliatiny pod očami toho boli dôkazom. Stále na to myslela. Adam sa snažil byť čo najviac s ňou a pomáhať jej, musel však chodiť aj do práce. Stále jej v mozgu lietali myšlienky, kde sa striedal obrovský tieň s plačúcim bábätkom. Neskôr to strašidelné čľupnutie do vody, ktoré jej opísal Adam. Rozmýšľala, čo sa tam vlastne stalo. Už neraz mohla zažiť podobné zážitky. Príroda počas tmy vie s človekom hrať tajomnú hru. Tentoraz však tomu bolo inak a neverila, že by to bola iba nejaká maličkosť. Určite sa tam stalo niečo zlé a môže sa to zopakovať.

Strach bol však silnejší než odhodlanie, a tak plakala a vysmrkala ďalšiu rolku toaletného papiera.

„Zlatko, si v poriadku, nechceš večeru?“ zakričala jej mama z kuchyne.

Júlia nemala energiu odpovedať, a tak nechala mamu zakričať znovu a znovu. Až po pár minútach mama pochopila, zavrela dvere a znovu pokračovala v pozeraní talianskej telenovely.

Adam sa v ten deň neozýval, Júlia sa mu snažila večer dovolať, ale márne. Odkazovač značil, že má vypnuté zvonenie. Adamova mama tiež nezdvíhala a jeho sestra nevedela, kde je. V Júlii sa víril pocit obáv zmiešaný so strachom zo samoty.

***

Keď mi našepkáva, čo mám spraviť, cítim sa šťastne. Vždy príde s niečím novým, vždy ma prekvapí. Bez rozmýšľania to vždy splním. Sedím nehybne, z rúk mi odkvapkáva krv a čakám na ďalšiu úlohu. Bez nej nemôžem žiť, bez nej nežijem. Krv ma však znepokojuje, niečo nie je v poriadku. Tentokrát to už prehnala. Ostrie som si stihol očistiť ešte pred chvíľou. Nepáči sa mi vôňa zatuchnutého dreva, ktorá tu je všade vôkol. Necítim sa dobre.

Mesiac bol v splne, svietil na stromy jasným lúčom svetla, vonku ani vánok. Spolu s hviezdami však videl niečo, čo narúšalo danú rovnováhu. Poza drevenú chatku sa nenápadným krokom prechádzala osoba, ktorá v ruke držala dlhý meč s orientálnymi vzormi. Jeho čepeľ sa leskla červenou farbou, netypickou pre striebristý kov. Meč začína zakopávať pod zem, osoba má prsty od hliny. Za nechtami určite ostanú nejaké jej súčasti.

Prečo som to mal spraviť? Nepýtam sa jej. Podľa správnosti to mala vykonať ona. Krv plodí nenávisť, určite ma nájdu, zavrú do väzenia a zhnijem tam. Uistila ma, že sa vraj nemám obávať. Veriť jej? Nepýtam sa jej, ešte by mi povedala, aby som si ublížil. Aspoň, že je noc taká jasná a mohol som poriadne zakopať verného priateľa pod zem . Túto noc nebudem spať tvrdým spánkom. Dnes nie.

***

Dostať sa z krajiny nie je zložité, nie je to ako kedysi. Keď utekal po šesťdesiatom ôsmom po veľkej lúpeži preč, nebolo to ľahké. Musel omráčiť pár ľudí, niekoľkých nechal podplatiť, a aj tak to nevyšlo podľa toho, ako si to predstavoval. Jeho sestru vďaka tomu neprijali na výšku, otec prišiel o prácu, o mamu sa prestali v nemocnici starať. Po rokoch, keď sa vrátil, už nik z jeho blízkych nežil. Nakoniec, už ani on úplne nie. Teraz by si želal, aby bol smrteľným. Opäť musí ísť preč kvôli niečomu, čo neurobil. Iba krádež balíčku s krvou, pochúťky pre upírov. Pleskol sa slabo po čele, nemôže tomu uveriť, on a upírom, nikdy neveril na vymyslené báchorky, a predsa je to pravda.

Na letisku bolo prázdno, demokracia rozkvitla, už nik nevyužíva kedysi modernú dopravu, nikto na to nemá. Aspoň bude skôr vybavený. Pamätal si ešte akoby to bolo dnes, že vybavovanie letenky trvalo večnosť. Teraz by mu to nevadilo, má tú celú večnosť, plus tablet, ktorý mu pomáha krátiť si čas.

„Mal by som tu mať rezerváciu na meno Martin Novotný, zaplatil som ju dnes ráno priamou platbou cez internet,“ oznámil, položil ruky na pult, nervózne triasol prstami..

„Vidím ju tu, bez problémov, vytlačím vám ju, malý moment.“ Usmiala sa na neho mladá blondína, ktorá bola evidentne rada, že má v práci čas na čistenie svojich nechtov a obzeranie sa v malom ružovom zrkadielku.

„Je to Gate A01, miesto vzadu vpravo, však si to pozriete na papieroch. Prajem vám príjemný let vo vami zvolenej leteckej spoločnosti,“ usmiala sa.

Na Slovensku je skutočne veľký výber leteckých spoločností , ironicky si pomyslel a vykročil s malou príručnou batožinou k pasovej kontrole.

„Pane, môžete, prosím, prejsť cez röntgen ešte raz?“ pracovník detekčnej kontroly mu ukázal smer, ktorým sa má vrátiť a poškriabal sa dlaňou na líci.

„Áno, samozrejme,“ potichu povedal upír.

„Niečo vo vašom tele nie je v poriadku, akoby v ňom niečo chýbalo.“ Neveriacky krútil hlavou detekčný.

„Bol som na operácii, počkajte, vyberiem lekársku správu.“ V rýchlosti vytiahol papier z ruksaku, ktorý nazýval malou príručnou batožinou.

„Môžete ísť, nech stihnete lietadlo, šup, verím vám.“

Fajn, vďaka tomu, že sa pracovník ponáhľa na obed alebo na cigaretovú pauzu, sa bez problému dostanem do lietadla, pomyslel si. Ihneď nato sa rozbehol k východu 01, kde sa už nastupovalo na palubu. V rýchlosti, ktorou utekal, za ním viali vlasy, ruksak a zároveň bol divadlom pre udivených cestujúcich. Jednej staršej pani dokonca na zem padla kytica kvetov.

Vo východe 01 okrem neho sedelo iba desať mladých žien, zrejme modeliek, takže ho ženský hlas našiel veľmi jednoducho. Nebyť v strese, tak sa kochá nádhernými zadkami najvyššej úrovne. Krivky ako z časopisu Playboy.

„Pán Novotný, môžem sa s vami na chvíľu porozprávať?“

„Áno, jasné,“ začervenal by sa keby nebol upírom.

„Vaše miesto, ktoré ste si zaplatili na palube je, bohužiaľ, obsadené, ako náhradu vám dáme na výber prvú triedu, môže byť?“

„Mal by som namietať?“

„Budete musieť trpieť častejšiu návštevu letušiek.“

„Tú si vytrpím veľmi rád,“ usmial sa.

Tak. Vskutku je ľahké sa dostať z krajiny preč, len aby som sa netešil príliš skoro. Prečo si ma tie ženy obzerajú? Pýtal sa v duchu sám seba.

Výber prvej triedy bol dobrý nápad, aj keď si určite nevychutná ponúknuté červené víno alebo rôzne pochúťky, dobre mu padne teplá deka, horúce vlhké vreckovky či pohodlnejšie miesta. Rovnako nenávidel hluk tryskových motorov, ktorým sa na lepších miestach dá vyhnúť. Keď bol ešte živý, veľmi rád mal viac druhov orieškov, ktoré na palube ponúkali, to bolo však už všetko veľmi dávno. Spomínať na minulosť predsa nie je hriech.

Let prebiehal pokojne, minimum turbulencií, letušky príliš zvedavé neboli a on mal pokoj pri rozmýšľaní. Niektorí cestujúci zvyčajne čítajú noviny, časopisy alebo pracujú na laptope. On zavrie oči, sem-tam sa pozrie z okna a relaxuje. Nekupuje si letenku na to, aby robil to, čo môže aj v zatuchnutej izbe kdekoľvek na svete.

Na deň, ktorý znamenal pre neho zmenu na upíra, nikdy nezabudne. Nie je to také, ako o tom čítaval v knihách či videl vo filmoch. Neprišiel žiadny iný upír, aby sa mu zahryzol do krku, nenakazil sa virózou, akou sa z ľudí neskôr stávajú nemŕtvi. V deň, kedy sa stal upírom, bol zavraždený.

„Ešte vám niečo ponúknem pane?“ biele zuby, modré oči – tie stevardky vyberajú azda na Miss Universe.

„Whisky,“ skúšal sa hrať na snoba.

„Z alkoholu môžeme ponúknuť iba červené polosuché víno, je mi to ľúto.“ Jej pohľad vyzeral, akoby ju to naozaj mrzelo. Aj tak majú na všetko školenia, vie, že jej to je skutočne jedno.

„Tak, poprosím, víno.“ Už zablikala kontrolka, ktorá hlásila, že majú zostať pripútaní.

„Ľad vám do neho dám?“ Pekná, ale hlúpa.

„Do vína sa ľad nedáva.“

„Nebude vám teda vadiť, že bude teplé?“

„Nie.“

Pilot pristál s lietadlom veľmi jemne, za čo si od tých desiatich modeliek vyslúžil potlesk. Jedna sa dokonca pokúsila o „standing ovation“. Postavila sa však ako jediná.

Pri odchode z letiska odchytil prvý taxík, ktorý uvidel. Meniť peniaze si nemusel, našťastie si vybral krajinu, kde berú eurá. Pri úteku z krajiny je vždy dôležitých viac parametrov. Táto spĺňala všetky.

***Krv sprevádza cestu živých.***

Brutalita, ktorá spôsobila smrť policajtov, bola neuveriteľná, všetko muselo prebehnúť behom pár sekúnd. Do toho žiadne stopy, ktoré by viedli k páchateľovi. Jediné, čo viem, je to, že ide o toho, koho tam predtým zavreli. Prečo nespísali žiaden záznam. Lenivci, vypomstilo sa im to. Teraz to však musím riešiť. Policajti si zohriali večeru, zapálili si a kašlali na všetko. Potom nečudo, že im zdrhol páchateľ. Možno za ním ani poriadne nezavreli dvere, to by vysvetľovalo všetko. Tomáš položil na stolík v obývačke prázdny pohár a nalial do neho životodarnú tekutinu. Rum. Čím viac má starostí a práce, tým viac pije a sa líši od ostatných. Iní vyšetrovatelia holdujú alkoholu vtedy, keď sa uzavrie ich prípad a majú voľno. Začnú sa nudiť, spomínať na svoj mrzký život a utápajú sa v depresiách. Nazývajú to svojim hobby. On je iný. Keď má voľno a nestresuje sa prácou, tak si užíva. Ide so ženou na chatu, zoberú aj deti. Prípadne si ide do lesa zajazdiť na štvorkolke. Nemá stres, nepije, dokonca vtedy ani nefajčí. Avšak len čo začne vyšetrovať prípad, riešiť pracovné problémy, vlezie do neho démon a pije ako dúha, fajčí, je arogantný a drzý na kolegov. Možno práve preto na neho pozerajú skrz prsty. Nikdy si nerobí starosti s tým, že by mal problémy s tým, že pije počas služby. Zväčša mu vtedy v tele zostáva iba zostatkový alkohol, tenučká fľaša mu však robí spoločnosť vždy.

Za desať minúť už tri deci rumu. Paráda! A to iba začína rozmýšľať nad tým, ako mohol prebehnúť trestný čin vraždy dvoch policajtov. Predpokladal, že sa nezabili navzájom. Nebolo by to po prvýkrát.

Manželka s deťmi u jej rodičov si určite o ňom myslí, že je blázon. Vždy, keď sa začne zložitejší prípad, radšej odíde z domu. Pomáha mame s upratovaním, varením... Je toho mnoho, čo rada robí. Lepšie ako sa pozerať na ožratého muža, ktorý sa tvári ako najlepší detektív na svete.

Tento večer na žiadny výsledok neprišiel, bude musieť prezrieť miesto činu ešte raz a poriadne.

„Haló...“ ozval sa kolega Martin do telefónu.

„O desať minút u mňa, stíhaš?“ pokúsil sa, aby to neznelo príliš ako rozkaz.

„Si blázon? Spal som.“

„Tak za pätnásť.“ Položil.

V rýchlosti opláchol pohár od rumu, hodil na seba kabát a vyšiel pred dom na ulicu. Pouličné lampy kreslili zaujímavú svetelnú hru. Tomášovi to bolo jedno.

„Vrahov môže byť hoci aj viac, mohol byť v spojení s kamarátom. Všetko mohlo byť dopredu naplánované,“ rozmýšľal nahlas šofér.

„Drž radšej ten volant poriadne a buď ticho. Musím premýšľať,“ vyšmaril z okna spolujazdca zbytok cigarety.

„Prečo fajčíš stále také svinstvo?“

„Mám húliť trávu ako vy, mladí?“ stlačil tlačidlo, aby zavrel okno.

„Trávu nemám rád.“

„Tak to si výnimka. Mladí stále húlia to svinstvo. Jedinou výhodou toho celého je, že si začínajúci policajti môžu ľahko zlepšiť výplaty.“ Aj on tak začínal. Namiesto zložitejších a závažnejších trestných činov chodil po sídliskách a zisťoval, kto predáva drogy. Zatváral ich jeden po druhom. Znovu a znovu. Díleri sa nepoučili a aj tak nikdy nezostali dlho v krimináli. Vlastne sa tam dostali iba výnimočne.

„Už sme tu.“ Vytiahol kľúčik zo zapaľovania a vystúpil z auta.

„Nie som blbec,“ vzápätí vystúpil aj Tomáš, treskol za sebou dverami a spoločne sa odkrádali k momentálnemu cieľu svojej cesty.

„Pozeral som záznamy z kamier, nič na nich nebolo. Nič zaujímavé,“ povedal Martin pri príchode do cely.

„Hm...“

„Policajti spali na svojich miestach, o nič sa nestarali. Jeden z nich išiel obzrieť väzňa a ten tam nebol. To je celé. Záznam tam končí. Kamera, ktorá snímala celu, celý čas zaznamenávala ako spokojne spí alebo sedí. Nič zvláštne. .“

„Hm...“

„Počúval si ma vôbec?“

„Čo? Nie.“

Chvíľu skúmali miestnosť. Martin si niečo zapisoval, Tomáš taktiež.

„Keď našli policajtov, boli zamknutí. Na to netreba zabúdať. Takže mohli pokojne nechať dvere cely odomknuté, vrah sa im skryl, oni ho šli hľadať. Potom ich zavraždil, zamkol a odišiel. Veď jedny kľúče sa nenašli.“

„Sakra, znie to rozumne. Martin, konečne z teba vyšlo niečo inteligentné a nielen kecy.“

„Ďakujem.“

„Takže, teraz musíme nájsť kľúče, inak platí tvoja teória a od nej sa budeme odrážať.“

„Kam ťa odveziem?“ spýtal sa mladší vyšetrovateľ.

„Do kostola.“ Starší vystrúhal grimasu, ktorá mala byť úsmevom.

„Naozaj? Neverím, že by si bol veriaci.“

„To ani nie som, ale niečo mi napadlo.“

„Môžem byť zvedavý a opýtať sa, čo? A do ktorého kostola?“

Vyrazili.

Nespomínal si, že by na policajnej stanici videl niečo nezvyčajné. Nesedelo mu však, že tam neboli žiadne odtlačky, stopy, nič. Iba krv a DNA mŕtvych policajtov. Martin mu povedal, že overoval výpadok prúdu, ktorý vtedy nastal. Ten vypadol iba tam. Nikde inde v okolí. Žiadne prestrihnuté káble, jednoducho vyhodili poistky a znovu zapli. Väčšinou, keď zločinec zariadi výpadok prúdu, nezostanú káble v poriadku, alebo sa prúd znovu nezapne. Páchatelia naozaj mohli byť dvaja, ako si Tomáš myslel. Je rád, že sa posúvajú vo vyšetrovaní ďalej a v celku rýchlo.

Ako môže byť Martin vôbec vyšetrovateľom? Štíhla postava, dlhý nos, vôbec nepredstavuje dominantnú osobu, akou by mal byť policajt. Dokonca aj hlas má tenký. Nebudí rešpekt. Tomáš na neho hľadel prísnym pohľadom, niekto by povedal, že nenávistným. V rádiu hrali starý hit od skupiny Spice Girls.

„Prepni tú sračku. Nedá sa to počúvať.“ Nepočkal, kým ju vypne šofér, ale rovno prepol na Slovensko 1.

„Všade hrajú odpad, radšej to vypni úplne.“ Martin treskol do autorádia. Zaznelo hlasité chrapčanie. Dopravné správy.

„Tu ma môžeš vyhodiť, na rohu.“ vykríkol.

„Nemám ísť s tebou? Ideš tam kvôli prípadu?“

„Ty si prípad. Maj sa.“ Tomáš ani nepočkal dokým poriadne zastaví a už vystupoval z vozu. Možno preto, že sa ponáhľal, možno preto, lebo sa mu z rumu točila hlava a mal všetko na háku. Iba prácu nie.

Záblesky, ktoré sa mu zjavili v hlave, ho prekvapili. Začínal chápať. Žiadne stopy, odtlačky, iba mŕtvi policajti a ich stopy. Nič iné. Už to niekedy zažil, s takýmto prípadom sa už stretol a logicky sa to vysvetlilo. Kedy to zažil, nevie. Aura, sršiaca z kostola, mu vždy pomáhala vyriešiť prípad. Prvýkrát pred desiatimi rokmi.

Začínalo pršať, daždivé a vlhké počasie mal rád, čistilo ho od hriechu.

Nikdy nezabudne na tie nevládne telá mladých dievčat. Jedno telo ležiace na druhom. Tri krásky bez krvavých stôp. Páchateľ sa našiel do týždňa. V rakúskom meste Hainburg. Síce nezistili, ako to vrah spravil, ale našiel sa. Všetky odkazy smerovali na neho. Jeho extravagantná šiltovka ostala na mieste nálezu mŕtvol. V čase vraždy nemal alibi a navyše sa priznal. Úchylák. Tak ako väčšina vrahov.

„Dobrý neskorý večer, pán policajt.“ Do myšlienok mu vstúpil starý farár. „Vyšetrujete, vyšetrujete? Niečo vám poviem. Boh, Kristus pán, stvoril ľudí. Sklamali ho, a predsa stojí stále pri nich. Preto vám pán Ježiš Kristus pomôže nájsť choré ovečky, ktoré potrestá tak, ako sám posúdi.“ Zakašlal. „Viete, keď som bol mladý, hltal som detektívky a nechápal som, ako bolo možné, že sa páchateľ vždy našiel, v skutočnosti je to tak isto. Boh potrestá vinníkov vždy. Nezabúdajte, že aj vy ste vinníkom. Máte krv na rukách, no snažíte sa konať dobro,“ podopierajúc sa o paličku vypľul hlieny.

„Ja iba nenávidím hajzlov. Nechajte ma osamote, ak môžete. Dlho sa tu nezdržím.“

„Pekný večer vám prajem. Boh je stále pri vás,“ odkráčal preč. Tomášovi sa zdalo, akoby odchádzal príliš pomaly. Čím viac pije, tým menej je trpezlivý.

V kostole nakoniec ostal dosť dlho. Cítil, že farár príliš ďaleko neodišiel a určite načúva za najbližším rohom. Azda utiera prach na symboloch viery. V podstate mu bolo jedno, či tam niekto je alebo nie. Aj tak nič nahlas nerozprával. To u neho nebolo zvykom, ako u niektorých jedincoch. Rozprávať nahlas, to je ako zverejňovať svoje myšlienky. Možno práve preto má úspech každá jedna sociálna sieť. Väčšina ľudí zdieľa svoje názory, myšlienky. Asi majú na háku, aké to môže byť pre nich nebezpečné. Keby bolo na ňom, tak by mu stačil k životu starý písací stôl a k tomu fľaša tvrdého. Hneď, ako si na alkohol spomenul, sa napil. Rovno v chráme pánovom.

„Nemali by ste toľko piť. Keby ste pili tak často, ako chodíte do kostola, bolo by to lepšie,“ farár sa zjavil za jeho pravým ramenom a potľapkal ho po ňom.

„Neviem znášať stres,“ vyšetrovateľ sa priznal.

„To ste si nezvolil potom to pravé zamestnanie, nemyslíte?“ odkašľal si a ruku dal preč z Tomášovho ramena.

„Nejakým zázrakom ma vyšetrovanie napĺňa, tá eufória potom. Po vyšetrovaní ťažkého prípadu vôbec nepijem.“

„Koľko dní do roka vyšetrujete?“

„Nie veľa. Pijem viac-menej iba pri tých ťažkých prípadoch, vraždy...“

„Tí vrahovia si neuvedomujú, že vraždením neubližujú iba obetiam, ale aj policajtom,“ zadrhlo mu a zachrípnutým hlasom pokračoval, „prepáčte, ale naozaj nemáte čo hľadať medzi policajtmi.“

„Chorý farár by tiež nemal kázať ľuďom.“

„Akiste ste si všimli, tieto dni káže náhradný farár z iného mesta. Ja sa tu len starám o moju farnosť.“

„Keď sa ma niečo dotkne, idem do protiútoku, máte o mne veľkú pravdu. Nemal by som pracovať ako detektív. Avšak ktorý človek na tejto planéte má vhodné zamestnanie? Veľa takých nie je.“ Farár si sadol vedľa neho.

„Nesadnete si aj vy? Nevyzeráte, že by ste vypil veľa.“

Teraz farára pre zmenu potľapkal po ramene on. „Už pôjdem.“

Chvíľku ešte postál a započúval sa do magického ticha, predtým, než vykročil pravou nohou na odchod, počul vrzgot starodávnych vrát. Zavítala sem ďalšia stratená ovečka.

*** Iný kraj, iný mrav ***

Smädí ho. Transfúzna stanica je neďaleko, pokiaľ mu teda aplikácia na mobile neklamala. Peši tam nemôže ísť, bolo by to buď príliš riskantné, keby šiel veľmi rýchlo, alebo by to trvalo dlho. Už nikdy nechce riskovať, že by niekoho zabil iba kvôli jeho prekliatiu.

Rozhodol sa. Nasadil si na hlavu pletenú kuklu, vbehol do prvých potravín, ktoré uvidel. Pokladníčka bola ochotná. Behom minúty mal tisícpäťsto eur. Vráti sa na letisko a požičia si auto alebo nie.

Miestna autobusová doprava bola príliš pomalá. Navyše sa v autobuse začínal cítiť ako sardinka. Už len jedna jediná zastávka, opakoval si. Vydrží to, nedostane amok. Krv nepil vyše týždňa. Za normálnych okolností by mu stačilo vypiť krv z malého cicavca, pri absolútnom nedostatku však potrebuje ľudskú krv.

Na malom televízore bežal jeho obľúbený film Vykúpenie z väznice Shawshank. Už sú to dva mesiace, čo ho nepozeral. Teraz už na to nebude mať čas . Alebo... Ak sa mu podarí poriadne skryť, bude mať času, koľko bude chcieť. Je to na ňom.

Nočný strážnik sedel za počítačom a zízal do monitora. Zrejme hrá nejakú hru. Mladí strážnici to počas služby robia bežne. Len nenápadne preletí okolo a nič si nevšimne. Presne tak sa aj stalo. Vchodové dvere boli zamknuté. Preliezol však cez otvorené okienko, ktoré viedlo na dámske toalety. Mreža nebola problém. Len čo sa dostal na hlavnú chodbu, na ktorej tabuľa ukazovala, kde sa nachádza sklad transfúznej stanice, všimol si, že strážnik stále ako nemŕtvy pozerá na displej. Jediné, čoho sa začínal obávať, bola šedá mačka, ktorú by na takomto mieste nečakal. Jasné, moderné mesto, mačky, vraj, liečia chorých, no na poliklinike by ju ozaj nečakal.

„Mňáááááu,“ škodoradostne na neho zazrela.

A som v háji, pomyslel si.

„Mňáááu, mňáááu, mňááááu,“ vysmievala sa mu.

„Pšššt, tíško,“ zašepkal .

Prečo firmy platia strážne služby, keď je to zbytočné? Strážnik, ktorý nevyzeral staršie ako na dvadsať rokov, hral buď nejakú hru, alebo si písal na sociálnej sieti Facebook a nevšímal si chlapa, ktorý sa o minútu dostane do skladu s krvnými balíkmi darcov. Napriek nezodpovednej strážnej službe šiel pomaly a nenápadne. Majú tu aj kamerový systém, všimol si.

Mňam, vyslovil takmer nahlas. Neopísateľná eufória. Cievy v oku sa mu rozšírili, zorničky zväčšili. Krv mu prúdila v celom tele. Uhasil smäd. Tri krvné balíčky skončili v jeho hrdle za dvadsať sekúnd. Darcovia krvi skutočne zachraňujú ľudské životy. Keby len vedeli ako.

***

Pred vchodovými dverami našiel ležať bielu obálku. Netrvalo dlho a už čítal jej obsah. Znel stručne: „Nie je v krajine.“ Formát písma Times New Roman. Písané na počítači, sakra, takto nezistíme, kto to písal. Neznámy človek mu radil, že nemusia hľadať vraha v tomto štáte. Kto je ten neznámy? Nie je to náhodou vrah? Je. Tomáš je unavený. Ani sa nevyzul a už spal na gauči v obývačke. Návštevu, ktorú mal, si nevšimol.

„Spi sladko, policajtský. Spi sladko,“ zašepkal hosť.

Ráno ho nehorázne bolela hlava. Musí prestať piť tvrdý alkohol. Musí, musí, musí. Len čo si to domyslel, už si otváral plechovku plzenského piva. Aspoň to si môže dať. Nie je v krajine, hlúposť, pomyslel si. Vrah je v krajine, je si tým istý. Policajní hlupáci si nedali pozor, odflákli svoju prácu a teraz to musí riešiť. Manželka sa na neho hnevá, deti si tiež určite myslia svoje. Musia sa za tatka hanbiť. Kašľať na to.

Sprchoval sa asi polhodinu, miloval horúcu vodu stekajúcu po jeho chrbte, dlhších vlasoch alebo hrudi. Zapálil cigaretu akonáhle vyšiel z kúpeľne . Zápalkami. Cíti sa ako v minulom storočí. Doba mu uteká cez prsty.

Raňajky tvorili akurát dve horalky a káva, ktorú omylom nechal dva dni predtým v jeho šedo-modrom Chevrolete. Ponúkali mu policajné auto, ale nenávidel policajtov. Robilo sa mu z nich zle, tak to odmietol. Nikdy nechcel byť policajtom, no loviť sviniarov sa mu páčilo, a to ako civilný občan robiť nemohol. Nič to nemenilo na tom, že policajtov nemá rád. Slovensko je raj paradoxov.

„Kam vlastne idem?“ zakvílil sám pre seba. Na stanici sa nič zaujímavé nedozvie, navyše by mohli mať otázky, či zase pil. Vytočil číslo na kolegu.

„Haló“ ozval sa ospalý hlas. Ten v jednom kuse spí.

„Niečo nové?“ klopkal po volante najprv ukazovákom, neskôr všetkými prstami na rukách.

„Vrah je mimo republiku, našiel som si...“

„Aj ja, vrah nás zavádza. O chvíľu budem u teba“ zložil.

„Nemyslíš si, že vrah ozaj ušiel preč z krajiny?“ spýtal sa Martin.

„Vrah je v republike, viem to,“ odvetil šofér a naštartoval.

Vedel to, často je to tak. Páchateľ sa snaží všetko naplánovať tak, aby si každý myslel, že uteká z krajiny. Medzitým si však prinajlepšom len zmení identitu, nechá si narásť bradu a žije ďalej.

„Mali by sme preveriť všetky možnosti. Nemyslíš?“ odvážne sa spýtal spolujazdec.

„To si presne myslím, myslím si aj to, že fízli mrhajú prachmi a časom a nedajú na mňa! Na môj úsudok. Pozri sa na moje výsledky. Len sa pozri!“ Tomáš pri týchto slovách hneď akčne položil nohu na pedál a auto sa rozbehlo na diaľnicu.

„Môžeš mi povedať, kam to ideme?“

„Zbytočne míňať prachy štátu,“ zasmial sa.

„To sa vedeniu nebude páčiť,“ rozpačito vyslovil.

Table of Contents

Titulná strana

Časť prvá: Červená

Jar

Jeseň

Časť druhá: Modrá

Časť štvrtá: Čierna