Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kelly Oram: Cinder & Ella

Vydání první

Copyright © 2014 by Kelly Oram

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2167. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Cinder & Ella vydaného v roce 2014

Český překlad © 2018 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Joshua Oram

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0809-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0810-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Kelly Oram

Cinder & Ella

První díl série

Cinder & Ella

Mé dceři Jackie. Protože každá dívka si zaslouží svou vlastní pohádku.

Prolog

S pohádkami je problém v tom, že většina z nich začíná tragédií. Chápu, proč tomu tak je. Nikdo nechce číst o rozmazlené hlavní hrdince. Skvělá postava potřebuje překonávat překážky, potřebuje zkušenosti, které jí dodají hloubku a zranitelnost a díky nimž se s ní čtenáři lépe ztotožní a oblíbí si ji. Dobré postavy si svou sílu musejí tvrdě vydřít. Dává to smysl, jenže to stojí za prd, když tou hlavní hrdinkou jste právě vy.

Můj život neměl s pohádkou nikdy moc společného. Nikdy se mi nesplnila kouzelná přání, nikdy mě ale ani nepostihla skutečná tragédie. Když mi bylo osm, táta měl nemanželský poměr a mámu a mě opustil, ale krom toho jsem měla opravdu dobrý život.

Jsem docela hezká – díky chilským předkům z máminy strany mám dlouhé vlnité černé vlasy a hebkou, zlatavě hnědou pokožku. Oči mám však po tátovi velké a jasně modré. Jsem i docela chytrá – mívám jedničky, přestože se moc neučím. A jsem taky celkem oblíbená – o přátele a občasné sobotní rande jsem nikdy nouzi neměla.

Vyrostla jsem bez táty, ovšem moje máma byla mojí nejlepší kamarádkou, a to mi stačilo. Obecně vzato jsem vedla dobrý život. A pak se mě máma loni v listopadu rozhodla překvapit a k narozeninám mi darovala lyžařský víkend ve Vermontu. A to mi přineslo první opravdovou, charakter budující tragédii.

„Objednala jsem nám lázeňský balíček, takže až budeme po celém dni na lyžích utahané, můžeme si dát vířivku a zajít na masáž,“ oznámila mi máma, když jsme na příští čtyři dny nechaly město Boston za zády.

„Teda, mami! Ne že bych nebyla vděčná, ale můžeme si to dovolit?“

Máma se rozesmála. Zvuk jejího smíchu jsem zbožňovala. Byl lehký a zvonivý, vždycky jsem měla pocit, jako bych se na něm mohla vznášet. Pořád se smála. Máma byla ten nejveselejší člověk, jakého znám. Co se jí týkalo, život nemohl být lepší.

„Jen se poslouchej, Ello. Je ti osmnáct, ne čtyřicet.“

Zakřenila jsem se. „Jako máš příští měsíc ty?“

„Cállate! To je přece naše tajemství. Kdyby se někdo ptal, bude mi už navěky třicet devět.“

„Jasně že jo. Počkat… nejsou to… stařecké vrásky?“

„Ellamaro Valentino Rodriguezová!“ zalapala máma po dechu. „To jsou vrásky od smíchu a jsem na ně náležitě hrdá.“ Podívala se na mě rozesmátýma očima. „Vzhledem k tomu, že mám za dceru právě tebe, jsem se musela hodně snažit, abych spíš nezešedivěla.“

Odfrkla jsem si a zvedla mobil, který mě cinkáním informoval o příchozích zprávách.

„Chovej se ke své mamince hezky, jinak tě o víkendu příšerně ztrapním před všemi hezkými kluky.“

Na to už jsem měla připravenou vtipnou odpověď, jenže jsem ji zapomněla, jakmile jsem se začetla do zprávy v mobilu.

Cinder458: Za chvíli budeš mít blogovýročí, že jo?

Cinder458, nebo pro mě jen Cinder, je krom mámy můj nejlepší kamarád, přestože jsem ho nikdy neviděla. Nikdy jsem s ním ani netelefonovala. Jen si nonstop mailujeme od chvíle, kdy asi před dvěma lety narazil na můj blog Ellamařina moudrá slova.

Na blogu recenzuju knihy a filmy. Začala jsem s tím, když mi bylo patnáct, a teď se blížilo třetí výročí jeho založení.

To jméno Ellamara v názvu odkazuje na moji oblíbenou postavu z mojí oblíbené knižní série Kroniky prince Cindera. Je to fantasy série ze sedmdesátek a stala se jedním z nejobdivovanějších děl moderní literatury. A teď se v Hollywoodu konečně chystají natočit film podle prvního dílu, Druidského prince.

A Ellamara je taky moje jméno. Máma tu sérii četla jako malá a zamilovala si ji tak, že mě pojmenovala po tajuplné druidské kněžce. Jsem na to jméno hrdá, stejně jako na mámu, protože si oblíbila Ellamaru namísto princezny Ratany, bojovnice, kterou zbožňují všichni ostatní. Ellamara je mnohem lepší postava.

Cinder je očividně taky fanouškem té série. Právě jméno Ellamara a můj článek o tom, proč je její postava zbytečně nedoceněná, přivedly Cindera na můj blog. Miluje tu sérii stejně jako já, takže jsem si ho ihned oblíbila – přestože se v prvé řadě ozval jen proto, aby mi vytmavil, proč se k princi Cinderovi víc hodí princezna Ratana. Od té doby nesouhlasí s většinou mých recenzí.

PravaHrdinkaElla: Vědí všichni ti tvoji přátelé v Hollywoodu, že používáš slova jako blogovýročí?

Cinder458: Jasně že ne. Napiš mi svoji adresu. Mám pro tebe dárek k blogovýročí.

Cinder má pro mě dárek?

Srdce mi poskočilo.

Ne že bych svého internetového nejlepšího kamaráda milovala. To je naprosto nemyslitelné. Ten kluk je namyšlený, tvrdohlavý a nesouhlasí se vším, co říkám, jen proto, aby mě namíchl. Taky má spoustu peněz, chodí s modelkami – takže musí být sám docela kus – a tají před světem, jaký je doopravdy knihomol.

Vtipný, bohatý, sexy, sebevědomý milovník knih. To vůbec není můj typ. Ne. Vůbec.

No tak fajn, tak to můj typ není hlavně proto, že žije v Kalifornii a já v Massachusetts. To je fuk.

Cinder458: Haló? Ello?? Adresu???

PravaHrdinkaElla: Nebudu dávat svoji adresu divným slídilům z netu.

Cinder458: Tak to asi nechceš podepsaný první vydání Druidskýho prince v pevný vazbě. Škoda. Minulý týden jsem na FantasyConu potkal L. P. Morgana a požádal ho, ať věnování napíše Ellamaře, takže jiný holky s tím moc neohromím.

Ani jsem si neuvědomila, že ječím, dokud se auto nedostalo do smyku.

„Por el amor de todo lo sagrado, Ellamaro! Takhle chudáka mámu nesmíš děsit. Jedeme ve vánici. Silnice jsou dost nebezpečné i bez toho, abys mi tu ječela, jako kdyby tě na nože brali.“

„Promiň, mami, ale Cinder mi teď řekl –“

„Nezačínej zas s tím klukem.“ Ten unavený tón jsem znala moc dobře. Čekala mě jedna z máminých přednášek. „Uvědomuješ si, že ho vůbec neznáš, že ano?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Znám ho. Znám ho líp než kdokoli jiný.“

„Nikdy jsi ho naživo nepotkala. Co ty víš, mohl ti napovídat samé lži.“

Klidně přiznám, že už jsem nad tím taky uvažovala, protože mi Cinderův život připadal spíš jako život rockové hvězdy, jenže jsem ho znala už dost dlouho a věřila jsem, že není lhář. „To si opravdu nemyslím, mami. Možná si to trochu přikrášluje, ale kdo ne? A co na tom záleží? Je to jen kamarád přes internet. Žije v Kalifornii.“

„Přesně tak. Tak proč s ním marnit tolik času?“

„Protože ho mám ráda. Můžu si s ním povídat. Je to můj nejlepší kamarád.“

Máma si znovu povzdechla, ale usmála se a už jemněji mě ujistila: „Jen se bojím, že se do něj zamiluješ, muñeca, a pak co?“

To byla dobrá otázka. A právě proto není Cinder můj typ.

Není můj typ.

Není. Můj. Typ.

Cinder458: Adresa. Podstatné jméno. Lokace místa, na němž lze jistou osobu či firmu najít či zastihnout (nebo kam poslat parádní dárky).

PravaHrdinkaElla: To ti řeklo tvoje auto?

Cinder jezdí ve Ferrari 458. Prozradil mi to, když jsem se ho ptala, co znamenají čísla v jeho přezdívce. To auto jsem si vyhledala. Stojí víc, než co si moje máma vydělá za pět let. Ráda si ho dobírám, že se moc rozmazluje. A ano, to auto opravdu mluví.

Cinder458: Teď neřídím, tak to za něj udělal můj mobil. Adresu, ženská! A hned! Nebo ti nepovím, kdo bude ve filmu hrát Cindera.

Málem jsem znovu zaječela. Film dostal zelenou, ale obsazení zatím nebylo oznámeno. Cinderův táta je ve filmovém průmyslu velké zvíře a Cinder díky tomu často ví věci s předstihem.

PravaHrdinkaElla: To ne! Vyklop to! Umírám zvědavostí!!!

Už jsem ale nestihla zjistit, který herec má zvěčnit jednu z nejmilovanějších postav světové literatury, protože kamion s návěsem plným kmenů sjel po ledu ukrytém pod vrstvou sněhu, přejel přes dva pruhy dálnice a narazil přímo do mě a mámy. Dívala jsem se do mobilu, když k tomu došlo, a vůbec jsem ten kamion neviděla. Jen si vzpomínám, jak máma křičí a že můj náraz zastavil bezpečnostní pás a do obličeje mě udeřil airbag. Ucítila jsem bolest tak pronikavou, až mi doslova vzala dech, a pak už nastala jen tma.

Probrala jsem se o tři týdny později v popáleninovém centru bostonské nemocnice, když mě lékaři probudili z umělého spánku. Na sedmdesáti procentech těla jsem měla popáleniny druhého a třetího stupně.

Máma zemřela.

1

Žádné podrobnosti z nehody si nepamatuju, jasně si však vybavuju strach, který jsem toho dne cítila. V jednom kuse se mi zdají noční můry. Jsou pokaždé stejné – několik rozmazaných výjevů a pak kakofonie chaotických zvuků, jenže mě paralyzuje strach tak silný, až zapomenu dýchat, dokud se s křikem neprobudím. Sen je vždy prodchnutý naprostou hrůzou.

Kdyby mi do obličeje nepálilo slunce a tělo mě nebolelo z více než pětihodinového letu z Bostonu, říkala bych si, že se mi nejspíš zdá další takový sen. Tak strašně vyděšená jsem byla, když jsem z příjezdové cesty hleděla na svůj nový domov.

Cestou z letiště do domu mého otce jsem z okna auta neviděla nic než kopce zvedající se nad Los Angeles. Už to stačilo, aby mi došlo, že Los Angeles nemá s Bostonem nic společného – ačkoli dopravní ruch na dálnici se mi snažil namluvit pravý opak.

Kéž by jediný rozdíl byl ve scenerii. Na intenzivní péči jsem strávila osm týdnů a dalších šest měsíců v rehabilitačním centru. Celkem osm měsíců hospitalizace a teď mě propustili do péče muže, který před deseti lety zmizel z mého života – do péče mého otce a ženy, kvůli níž mě opustil a s níž vychovával dvě dcery, kterými mě nahradil.

„Měl bych tě varovat, že Jennifer nejspíš navařila nějakou dobrotu na přivítanou.“

„Snad nepřichystala večírek?“ zalapala jsem po dechu. Hrůza z té představy se změnila v něco, co mě jistojistě zabije. Nikdy mě nenapadlo, že bych přežila peklo, jaké si většina lidí ani nedovede představit, jen abych první den po propuštění z nemocnice skončila mezi cizími lidmi, kteří mě chtějí přivítat u sebe doma.

„Ne, jistě že ne,“ ujistil mě otec. „Nic takového. Minulý týden se u nás stavil tvůj rehabilitační tým. Všechno jsme spolu probrali. Jennifer ví, že seznámit se s větším množstvím lidí by pro tebe nebylo zpočátku příjemné. Určitě budou doma jen ona a děvčata. Nejspíš na tebe čeká dobrá večeře a dárky na přivítanou, možná nějaká ta výzdoba. Moc se těší, až tě pozná.“

Totéž jsem říct nemohla.

Když jsem neodpověděla, otec po mně hodil pohledem plným beznaděje, jakým mě pozoroval od chvíle, co jsem se probrala z kómatu a našla ho u své nemocniční postele. Je to výraz, který se ze sedmdesáti procent skládá z lítosti, z dvaceti ze strachu a z deseti z rozpaků. Jako by netušil, co mi má říct nebo jak se ke mně chovat – nejspíš proto, že mě neviděl ani se mnou nemluvil od mých osmi let.

Odkašlal si a zeptal se: „Připravená, holčičko?“

Na tohle nikdy připravená nebudu.

„Prosím, takhle mi už neříkej,“ zašeptala jsem. Sotva jsem dokázala promluvit, jak moc se mi sevřelo hrdlo.

Vydechl a pokusil se usmát. „Už jsi na to moc stará?“

„Něco takového.“

Po pravdě jsem tu zdrobnělinu nesnášela, protože mi připomínala mámu. Vždycky mi říkala muñeca, panenka. Když mi bylo šest, táta mi začal říkat holčičko. Tvrdil, že potřebuju i nešpanělské oslovení, jenže podle mě nám spíš záviděl vztah, který jsme s mámou měly.

„Promiň,“ ustoupil.

„To nic.“

Otevřela jsem dveře dřív, než by nás ta rozpačitá atmosféra stihla zadusit. Táta obešel auto, aby mi pomohl, což jsem odmítla. „Musím to udělat sama.“

„Jasně. Promiň. Na.“

Jednu po druhé jsem přesunula nohy, otec mi podal hůl a počkal, zatímco jsem pomalu, pomaloučku vstávala.

Dalo to zabrat a nebyl to hezký pohled, ale konečně jsem dokázala zas chodit. Byla jsem na to hrdá. Lékaři mi moc nadějí nedávali, ale dřela jsem navzdory bolesti a nakonec se zase začala pohybovat. Stačí, že mi zůstaly jizvy. Nechtěla jsem ještě k tomu strávit zbytek života na vozíku.

Byla jsem ráda, že po příjezdové cestě nespěcháme. Díky tomu jsem získala čas, abych se připravila na to, co mě čeká uvnitř.

Táta mávl k domu před námi. „Vím, že to zepředu nevypadá nic moc, ale je větší, než se zdá, a zezadu je nádherný výhled.“

Nevypadá nic moc? Co čekal, že si pomyslím o patrovém postmoderním sídle za x milionů, které se přede mnou tyčilo? Věděl přece, v jakém dvoupokojovém bytě jsme s mámou bydlely v Bostonu. Po mámině pohřbu ho vyklízel právě on.

Netušila jsem, co na to říct, tak jsem jen pokrčila rameny.

„Pokoj jsme ti zařídili v přízemí, takže nebudeš muset chodit po schodišti, tedy s výjimkou hlavního obývacího pokoje, do kterého se dá dostat po několika málo schodech. Také budeš mít vlastní koupelnu, kterou jsme zrekonstruovali. Je teď plně přístupná i pro hendikepované. Vše by pro tebe mělo být nachystané, ale pokud se ukáže, že ti dům jakkoli nevyhovuje, s Jennifer jsme už probírali, že bychom našli něco nového, možná v Bel Air, kde bychom pořídili nějaký pěkný přízemní dům.“

Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla, abych ho nezpražila pohledem ani neřekla něco neslušného. Mluvil, jako bych tu s ním měla snad zůstat navěky, jenže jsem hodlala odejít, jakmile mi to dovolí.

Během hospitalizace jsem na tom byla hodně špatně a v jedné slabé chvíli jsem se pokusila vzít si život. Tehdy jsem byla v nemocnici už tři měsíce a konec byl v nedohlednu. Sotva jsem se dokázala pohnout, měla jsem za sebou už sedmnáctou operaci, tvrdili mi, že už nikdy nebudu chodit, chyběla mi máma a trpěla jsem takovými bolestmi, že jsem s tím prostě chtěla jen skoncovat.

Nikdo mi můj čin nedával za vinu, jenže nikdo zároveň nevěřil, že nejsem sama sobě hrozbou. Chtěla jsem zůstat v Bostonu, přes internet dostudovat a pak, až se na to budu cítit, nastoupit na Bostonskou univerzitu. Bylo mi osmnáct, měla jsem naspořeno, jenže když mému otci došlo, k čemu se chystám, nechal mě prohlásit za duševně nezpůsobilou a přinutil mě odstěhovat se k němu do Kalifornie.

Nebylo pro mě tedy snadné chovat se k němu slušně. „Dům bude určitě v pohodě,“ zavrčela jsem. „Mohli bysme už jít dovnitř, ať to mám za sebou? Chci si lehnout. Jsem unavená a po celém dni na cestě mě všechno bolí.“

Při pohledu na zklamání, které se mu mihlo v očích, jsem si svoje ostrá slova začala trochu vyčítat. Asi doufal, že na mě udělá dojem, jenže nepochopil, že jsem nikdy moc peněz neměla a nikdy jsem je ani nepotřebovala. S tím skromným způsobem života, který jsme s mámou vedly, jsem byla spokojená. Nikdy jsem ani nevybrala šeky, které každý měsíc posílal. Máma je celé roky ukládala do banky. Teď jsem tam měla dost peněz, abych si z toho zaplatila vysokou – další důkaz, že bych si sama poradila.

„Jistě, zlato –“ Zarazil se a trhl sebou. „Promiň. Předpokládám, že i tohle oslovení si můžu ze seznamu škrtnout, že?“

Ušklíbla jsem se. „Co zůstat u Elly?“

V domě bylo čisto jak na popáleninovém středisku. Určitě tu měli alarmy, které by spustily sirénu, kdyby kdekoli dopadlo smítko prachu. Můj rehabilitační tým by z toho byl nadšený. Dům byl nóbl, sedačky působily dost nepohodlně. Tohle pro mě nikdy nebude domov.

Nová paní Colemanová na nás čekala v obrovské kuchyni a na pracovní linku s žulovou deskou právě pokládala stříbrný tác s ovocem a dipem, když jsme se vynořili zpoza rohu. Vsadila bych se, že ten tác je z pravého stříbra. Když si nás všimla, obličej se jí rozsvítil tím největším a nejzářivějším úsměvem, jaký jsem kdy na kom spatřila. „Ellamaro! Vítej u nás doma, srdíčko!“

Jennifer Colemanová byla určitě tou nejkrásnější ženou v celém Los Angeles. Vlasy měla barvy slunce, oči modré jak obloha, řasy tak dlouhé, že by dosáhly až na Měsíc. Nohy měla dlouhé, pas úzký a obří prsa dokonale kulatá a pevná. Dala by se popsat jediným slovem sexbomba.

Netuším, proč mě její krása tak překvapila. Věděla jsem, že se profesionálně věnuje modelingu – dělá katalogy a reklamy, ne módní přehlídky. Hrála v reklamách na šampony a pleťové krémy, takže vypadala zdravě, nebyla vyhublá jak feťačka.

Soudě podle rozlehlosti jejího domu si nejspíš vede dost dobře, protože i když je otec uznávaným právníkem, státní zástupci si zas tolik nevydělají. Když s námi ještě bydlel, měli jsme skromný dům na předměstí, rozhodně jsme však nevlastnili mercedes a nežili jsme v domě za vlastní bránou.

Jennifer k nám došla, opatrně mě objala a políbila vzduch nad mojí tváří. „Máme obrovskou radost, že tě tu konečně máme. Rich nám toho o tobě vyprávěl tolik, až mám pocit, jako bys už patřila do rodiny. Určitě je pro tebe úleva mít zase skutečný domov.“

Po pravdě opustit rehabilitační centrum pro mě byla jedna z nejděsivějších věcí, které jsem kdy podstoupila, a ocitnout se tady mi žádnou úlevu nepřineslo. To jsem však samozřejmě nahlas neřekla. Snažila jsem se vymyslet něco, co by byla pravda, a zároveň ji to neurazilo. „Je úleva, že už nesedím v letadle.“

Jennifer se soucitně pousmála. „Určitě jsi unavená, chuděrko.“

Spolkla jsem otrávenou odpověď a přinutila se k úsměvu. Soucit mi byl proti srsti, stejně jako jejich pohledy, když už nic horšího. Než jsem stihla vymyslet, co říct, do dveří vpadly moje dvě nevlastní sestry.

„Děvčata, jdete pozdě,“ postěžovala si Jennifer podrážděně, opět však nasadila ten svůj široký falešný úsměv. „Podívejte, kdo dorazil!“

Obě sestry se zastavily tak prudce, až do sebe narazily. Jsou dvojčata. Ne jednovaječná, to asi ne, ale jsou si tak podobné, že nebýt odlišných sestřihů, určitě bych si je pletla. Z fotek, které mi táta ukázal, jsem věděla, že Juliette je ta s dlouhými blond loknami, které jí v hedvábných vlnách spadají do půlky zad, zatímco Anastasia měla elegantní sestříhané mikádo, které jí kopírovalo rysy obličeje a končilo jí u brady v ostré špičce. Ten účes byl tak dokonalý, jako by právě vystoupila ze stránek kadeřnického časopisu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog

1