Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: V bouři

Vydání první

Copyright © 1995, 2016 by Deborah Martin Gonzales

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2166. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Stormswept vydaného nakladatelstvím Pocket Books, an Imprint of Simon & Schuster, Inc.,

New York, v roce 2016

Český překlad © 2018 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0806-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0807-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Sabrina Jeffries

V bouři

Všem knihovníkům včetně mého manžela.

Bez vás by se mi nepodařilo na počátku 90. let provést výzkum pro svou knihu.

Bohudíky za meziknihovní zápůjčky!

PROLOG

Carmarthen, Wales

Červen 1783

Juliana St. Albans na své zásnubní hostině téměř nikoho neznala. Její rodina pozvala pouze společenskou smetánku, takže většinu hostů tvořili angličtí aristokraté spříznění s jejím snoubencem. Očekávala je večeře o dvaceti chodech. Šampaňské teklo proudem a zábavu obstarával známý orchestr.

Ona sama by dala přednost menší okázalosti, avšak ať chtěl Darcy St. Albans, hrabě z Northcliffu, cokoli, vždycky to dostal. A její bratr si přál zapůsobit na všechny hosty – zvlášť na jejího budoucího manžela Stephena Wyndhama, markýze z Devonu – svým nově získaným bohatstvím.

Darcy si myslel, že markýz je stejně ambiciózní jako on sám, a proto už spolu s ním investoval do nové důlní šachty. Avšak její laskavý a uvážlivý snoubenec se velice lišil od jejího bezohledného bratra. Stephen se víc podobal Rhysovi.

Zamračila se, když se jí v mysli objevil obrázek vysokého, štíhlého muže s očima modrýma jako Keltské moře. Proč nemůže vyhnat Rhyse Vaughana ze svých myšlenek?

Tímhle ho nezrazuju, určitě ne!

Je přece, proboha, mrtvý! A ona měla právo být šťastná a konečně mít děti. V sedmadvaceti už nijak nemládla. A ona jediná nádherná noc s Rhysem jí dítě nepřinesla…

Na tvářích jí naskočily červené skvrny. „Ach, zatraceně.“ Zvedla sukně a zamířila ke schodům. Odmítala strávit další chvíle myšlenkami na muže, který se jí v letech před svou smrtí ani nepokusil napsat.

Když sestupovala po širokém schodišti, hosté – i její snoubenec – se k ní otočili a hleděli na ni. Byla z té pozornosti celá nervózní, zvlášť když Stephenův žhavý pohled sklouzl níž a prodlel na jejích prsou. Proč se přitom cítí tak nepříjemně?

Když došla až k němu, nabídl jí rámě. „Kráska se konečně ukázala.“

Obdařila ho úsměvem. Byla hloupá. Samozřejmě že ji snoubenec shledával přitažlivou. Nemohla by uvažovat o dětech, kdyby tomu tak nebylo. „Dobrý večer, můj pane. I ty dnes večer vypadáš krásně.“

Než mohl odpovědět, obklopili je ostatní a začali jim blahopřát. Naklonila se k nim starší dáma: „Předpokládám, že teď se nejspíš odstěhujete z Llynwyddu, lady Juliano.“

Stephen odvětil za ni: „Protože jí Llynwydd patří, samozřejmě že tam čas od času zavítáme. Budeme však bydlet na Wyndhamském zámku v devonském hrabství.“

„To bude určitě příjemnější místo k pobývání,“ odtušila žena. „A rozhodně musí být snazší ho vést, protože tam není třeba jednat s těmi hloupými a nekompetentními velšskými sloužícími.“

Juliana se naježila. „Promiňte, ale já si nenajímám hloupé či neschopné sloužící. Mé velšské služebnictvo pracuje výtečně.“

Stephen jí stiskl ruku a kvapně dodal: „Juliana měla při výběru služebnictva štěstí. Ale vím jistě, že moji sloužící jí budou připadat příjemnější. Všichni jsou to stoprocentní Angličané.“

Když si dáma pohrdavě odfrkla a odešla, aby se podělila o Julianin komentář s přítelkyněmi, Juliana potlačila impulz Stephena opravit. Stoprocentní Angličané, opravdu! Pokud mělo škrobené služebnictvo na Wyndhamském zámku představovat anglický národ jako celek, potom se Anglie ocitla v politováníhodném stavu.

„Nerozplývá se moje sestra zrovna kvůli Velšanům?“ přišel se zeptat její druhý bratr Overton.

Stephen po ní blýskl shovívavým úsměvem. „Znáš Julianu. Ta brání každého.“

Na rozdíl od Darcyho by Overton nejspíš byl raději na lovu se svými veselými kamarády, než aby se stýkal s aristokraty. „Uvažuju, jestli znáte toho chlapíka u okna. Zírá na vás oba od chvíle, kdy Juliana sešla ze schodů. Připadá mi povědomý, ale neumím ho nikam zařadit.“

Když se Juliana otočila, Overton dodal: „Zatraceně. Musel odejít, zatímco jsme se spolu bavili. Ukážu vám ho později. Nelíbí se mi, jak se dívá. Vsadil bych se, že to není zrovna příjemný chlapík.“ Overton pohlédl na Stephena. „Doufám jen, že to není nějaký váš přítel.“

„To pochybuju.“ Stephen prohlížel pozorně místnost. „Nejspíš to bude nějaký Darcyho známý.“

Zatímco oba muži dále rozmlouvali, Julianě se rozběhly myšlenky jiným směrem. Přála si, aby si mohla prohlédnout toho muže, o němž mluvil Overton. Nadměrná pozornost, kterou jí věnovali cizí lidé, ji rozčilovala. Jako paní na Llynwyddu, což bylo panství, které jí otec věnoval, vedla osamělý život. Avšak Stephen už ji varoval, že na Wyndhamském zámku si užijí spoustu zábavy.

Jenže ona zábavu nesnášela. Vždycky dávala přednost tomu, starat se o své panství. Dokonce i její rodiče a angličtí přátelé to pokládali za skandální, aby samotná žena žila mimo svůj domov a dohlížela na své panství.

Velšští nájemci a sloužící se naštěstí nezabývali tím, kdo Llynwydd vede, pokud byl řízen efektivně, zvlášť proto, že vykazoval dostatečně velký zisk, což nakonec umlčelo i námitky rodiny. Škoda že to všechno musela nechat za sebou.

Do salonu vstoupil lokaj a oznámil, že se podává večeře, ale Juliana si toho téměř nevšimla, protože uvažovala o tom, jestli neudělala chybu, když souhlasila, že si Stephena vezme. Kdyby ho milovala, bylo by to něco jiného. Cítila k němu určitou náklonnost a respekt, bude to však stačit? Darcyho sňatek jasně dokazoval, že manželství, která nejsou založena na lásce, mohou být katastrofou.

Juliana pohlédla na svou švagrovou Elizabeth a celá se napjala. Ta žena měla ve tváři svůj obvyklý ledový výraz, který nikdy neztrácela, ani v přítomnosti manžela. Darcyho důvody, proč si vzal tuto mladou dědičku, byly zcela účelové. Byly však její důvody, proč si bere Stephena, jiné?

Ano, byly. Nebylo přece nic špatného na tom, že se vdává kvůli tomu, aby nebyla sama. Dokonce i Llynwydd byl za noci uprostřed zimy osamělý. A ona už tím byla unavená. Chtěla manžela a děti.

Kromě toho měla Stephena ráda. Hodili se k sobě.

Než si to uvědomila, přinesli jídlo a Darcy vstal, aby začal s přípitky. „Vítejte, přátelé, na této oslavě,“ pravil kazatelsky. „Před rokem se tento sympatický gentleman, markýz z Devonu, začal dvořit mé sestře Julianě. A naštěstí v sobě našli oba zalíbení.“

Přes tvář mu přelétl stín. „Třebaže náš otec zemřel, takže neměl možnost setkat se s jeho lordstvem, vím, že by Julianě markýze za manžela schválil. Lord Devon je jeden z nejrespektovanějších, nejinteligentnějších a nejvíce okouzlujících lidí, které znám.“

Darcy se napřímil, až vypadal téměř vojensky. „Takže dnes večer, moji drazí přátelé, mám to potěšení oznámit jménem matky i zesnulého otce zasnoubení své sestry a tohoto ctěného muže.“

Pozvedl sklenku a obličej se mu rozzářil potěšením. „Připíjím na lady Julianu a jejího budoucího manžela Stephena Wyndhama, markýze z Devonu! Ať jsou celý život šťastní!“

Hosté pozvedli sklenky a byli připraveni si ťuknout – vtom však z druhého konce sálu zazněl jiný hlas. „Mám námitky proti tomuto přípitku!“

Darcy vypadal, jako by nevěřil vlastním uším, zatímco hosté váhali s rukama napřaženýma do vzduchu, jako by je měli připevněné na neviditelném drátu. Julianě se sevřelo srdce.

Snažila se najít pohledem muže, který promluvil, až ho vypátrala na druhém konci plesového sálu. Tyčil se nad ostatními hosty, stál však ve stínu, takže pořádně neviděla jeho rysy. Nebyl to ten člověk, o němž se zmiňoval Overton?

Byl oblečený střízlivěji než ostatní hosté, ale celé jeho vystupování sršelo arogancí. Nevadily mu ani nevěřícné výkřiky okolostojících lidí. Vyrazil vpřed s neporazitelností bitevní lodi.

Při svém postupu uzmul sklenku z ruky jednoho hosta. „Já bych navrhl zcela jiný přípitek!“

Něco v jeho hlase se dotklo jejích zasutých vzpomínek. To není možné! Neměl ten správný přízvuk. A jak se blížil, viděla, že má na sobě drahé oblečení aristokratů, nikoli skromný oblek radikála. A co víc, byl příliš velký, příliš sebejistý a příliš impozantní, než aby…

Ať se to však snažila sebevíc popřít, její obavy se přeměnily v jistotu, když kráčel uličkou k hlavnímu stolu. Zírala na jeho široká ramena a vlnité černé vlasy, z nichž vyhlížela vábivá a bolestně známá tvář. Vstala, aniž si uvědomila, co dělá, a nevěřila vlastním očím.

Vypadalo to, že Darcy znovu získal rozvahu. „Co je to za nepředstavitelnou drzost? Neznám vás, pane, a jsem si jistý, že jste nebyl pozván. Okamžitě odejděte, než přikážu lokajům, aby vás vyhodili!“ Dal znamení sluhovi, který pospíšil k cizinci.

Se zlověstným skřípěním vytáhl vetřelec svůj kord a přicházející lokaj couvl.

Muž, který si nyní byl jistý svým posluchačstvem, přešel až na dva metry k ní. „Pokud by měl někdo být pozván, tak jsem to já. Ale vím jistě, že vy, zrádní lumpové, jste si mysleli, že jste se mě navždy zbavili.“ Přejel pohrdavým pohledem po stolovnících u hlavního stolu. „Jinak byste neuskutečnili zasnoubení v tak slavnostním duchu.“

Se srdcem na dlani zírala Juliana na mužovu tvář. „To není možné!“

Stephen vyskočil. „Zrádní lumpové! Kvůli tomu vás vyzvu na souboj, pane!“

„Ach, vy jste to všechno špatně pochopil, lorde Devone. To já bych vás měl vyzvat. Zeptejte se Juliany.“

Stephen střelil tázavým pohledem k Julianě, ale ta mu nevěnovala sebemenší pozornost, protože ten muž se právě zadíval na ni a spaloval ji pohledem. Stáhlo se jí hrdlo a roztřásla kolena. Jenom jeden muž měl tak modré oči. Na okamžik se jí rozbušilo srdce. Zatoužila oběhnout stůl a vrhnout se mu do náruče.

Potom však spatřila chlad v jeho očích a hněv ve tváři a ten nápad ji přešel. „Měla bys mu to říct, Juliano.“ Jeho hlas zněl, jako by vší silou zadržoval vztek. „Je velice důležité přestat s jakýmikoli řečmi o tvém zasnoubení.“

„T-o n-emůže být p-ravda,“ zašeptala a zarážela se při každém slovu.

Přivřel oči. „Co? Že jsem se vrátil? Že jsem si přišel vyžádat svůj majetek… své dědictví… a tebe? Ale ano, lásko. Je to pravda.“

Celá společnost propadla zmatku kromě jejích bratrů, kteří vyhlíželi, jako by měli každým okamžikem spáchat vraždu. Vypadalo to, jako by spatřili vstávat z hrobu mrtvolu.

„Rhysi, prosím.“ Chytila se židle, protože ji nohy přestávaly poslouchat.

S výrazem ledovým jako nejchladnější zima zvedl Rhys sklenku k přípitku. „Na Julianu, mou drahou manželku. Přišel jsem, abych si tě odvezl domů.“

Načež Juliana poprvé v životě omdlela.

ČÁST I

Carmarthen, Wales

Červenec 1777

Před šesti lety

Když se oženíš v mládí nezralém,

Budeš sklízet rašící žeň

a můžeš zjistit, že sklizeň

Je příliš drsná pro tvou vášeň.

ANONYM, „Stanzy pro harfu“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

PROLOG

ČÁST I