Marek Fedor

Malý zázrak

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Marek Fedor

ISBN: 978-80-972936-2-8

POVOLANIE – študent

„Hľadajte teda najprv Božie kráľovstvo a jeho spravodlivosť a všetko ostatné dostanete navyše!“

Mt 6,33

Československo – Pardubice, 1987

Vonku bol mrazivý januárový večer. Vo vzduchu poletovali drobné vločky snehu a vojaci stáli nastúpení pred kasárňami v dvojradoch, počúvajúc svoje mená.

„Voják Séntpéterý!“ zreval čatár Pavol.

„Túúú!“ zahrmel vojak Sentpetery a vypol hruď.

„Voják Žilínká!“ čatár zreval ďalšie meno, až dvor sa otriasal.

„Túuú!“ reagoval pružne vojak Žilinka a tiež hrdo podskočil do pozoru.

„Voják...“ čatár sa zasekol, pretože v tme stratil prehľad o menách, chvíľu prezeral plastovú platňu s voskovkou načarbanými menami, ale bystro sa spamätal.

„Voják Hrúšká!“

V radoch vojakov už v tom momente rezonovali veselé úškrny a tiché rehoty, lebo takmer všetci pochopili, že sa začína ďalší komediálny kúsok čatára Pavla.

„Vojááák...“ čatár zatiahol zvolanie ešte o niečo dlhšie ako obvykle a stratil hlas. Meno nasledujúceho vojaka už nikto nepočul, pretože už len zasipel zvláštne natenko. To už chasa nastúpených vojakov burácala rehotom. Službu konajúci dozorca útvaru, major prezývaný Kôň, od zlosti zosinel a vyštekol na čatára Pavla: „Ukončite nástup, súdruh čatár. Zajtra ste v hlásení a to si vypijete! Vy si srandu z vojny robiť nebudete!“ Major zložil ,,brigadýrku“, vreckovkou si utrel spotenú lysinu a ráznym krokom odišiel.

Nachvíľu nastalo ticho, čatár sa zhlboka nadýchol a zreval: „Rozchóóód!“

Čatár splnil prísľub, že večerné čítanie na treskúcom mraze urýchli. Ale to, že to bude také rýchle, nikto nečakal, ani on sám. Vrátil sa na vrátnicu, vytiahol latinčinu a učil sa ďalej slovíčka.

Vojaci ho prezývali študent, pretože bol na útvare jediný študent, ktorého povolali do základnej vojenskej služby z prvého ročníka na vysokej škole v Československej socialistickej republike. Dôstojnícka elita ho však oslovovala krycím menom ,,lišiak“. Poznali jeho kúsky, ktoré vedeli oceniť aj jeho zarytí nepriatelia. Najznámejší bol, ako ho naháňala „lietačka“ (vojenská polícia), keď bol nakúpiť v meste ohnivú vodu. Unikal jej na požičanom dôstojníckom favorite po uličkách Pardubíc len tak naslepo smerom k letisku. Vojaci z lietačky bežali za ním ozlomkrk po ulici, ale po niekoľkých desiatkach metrov to vzdali, lebo Pavol bol na bicykli výborný jazdec. Na letisku dostal „pochvalu“ od majora, ktorý ho poslal po rum, lebo v službe mu bolo už otupno.

„Chlape, z vás by mohol byť generál. Vojáci by za vami šli až na konec sveta! To neznám pochopiť, proč Vás k sakru sebrali ze školy do této pakárny!“ (Reč v kasárňach bola československá. Polovica dôstojníkov bola zo Slovenska, ktorí po niekoľkých služobných rokoch v Čechách rozprávali zmiešanou čechoslovenčinou.)

Pavol to však veľmi dobre vedel. Vedel aj to, že je ťažko ateistom vysvetľovať náboženskú perzekúciu katolíkov na východe Slovenska. Mnohí vedeli, že chodí na vychádzkach z kasární do kostola, ale neprekážalo im to. Boli spokojní, že svoju prácu si robí dobre a dokázal dôstojníkom pomôcť v službách na radaroch, keď sa tam vyskytli nejaké chyby. Vyznal sa ako inžinier elektrotechniky v elektrických schémach a vedel poradiť, ktoré súčiastky zlyhali, keď sa zo skríň prehľadových rádiolokátorov začal valiť dym. Len raz sa stalo, že vzorný dôstojník československej armády verejne odmietol nastúpiť s ním v kasárňach do služby, pretože nosil na krku krížik a veril v Boha. Dôstojník si nechcel pokaziť kariérny postup. Behal po útvare, klial, ale nič mu nepomohlo. Veliteľ útvaru ho tak uzemnil, že nastúpil do služby krotký ako baránok.

Veliteľ útvaru bol Pavlovi zaviazaný za technické kresličské práce pre návštevníkov z bratskej armády Sovietskeho zväzu v ich ruskom jazyku. Preto ho podriadený dôstojník s pubertálnym správaním nevedel rozhádzať. Kariérny dôstojník mal spočiatku podpichovačné reči typu: „Viera je pre ľudí, ktorí sa nevedia rvať so životom.“

Stačili však jedna či dve spoločné služby a napokon s ním slúžil rád. Zistil, že Pavol nehryzie a je normálny človek ako každý iný.

Na útvare mal Pavol povolených najviac vychádzok a keď si nestihol dať podpísať vychádzkovú knižku, išiel vonku z kasární ako dôstojník. Nebol pre neho žiadny problém – pripnúť si na vychádzkovú uniformu dôstojnícke hviezdičky. Bolo isté, že ho nič neprekvapí, pretože lietačka mala v náplni práce kontrolovať len vojakov, nie dôstojníkov. Takže v meste mu nič nehrozilo. Službu konajúci vojaci na bráne mu zasalutovali a on im pozdrav opätoval. Takto sa mu darilo robiť si výlety, až kým pri nástupe do autobusu nevrazil rovno do majora Koňa, ktorý ho okamžite spoznal. Nestihol však zareagovať, pretože Pavol v meste nastupoval do autobusu a on vystupoval. Boli to zlomky sekundy. Na druhý deň ráno už bol na koberčeku u veliteľa útvaru.

„Súdruh čatár, včera vás videli, že ste v dôstojníckej uniforme boli na vychádzke! Toto mi nerobte! Veď ja vám stále podpíšem vychádzky. Prečo mi to robíte?“

„Nie, súdruh major! To je určite omyl. Včera som na vychádzke nebol! Nemal som ju podpísanú!“ klamal Pavol, až sa vrchy zelenali. (Svojím klamstvom nespôsobil škodu nikomu.)

„Ale videl vás major K.!“

„Neviem, koho videl, ale ja som včera nikde nebol. Bol som celý čas na útvare!“

„UFF! Uff! Ja z vás dostanem infarkt!“

Keďže to bolo tvrdenie proti tvrdeniu a major Kôň nemal ďalších svedkov, veliteľ útvaru incident zmietol pod koberec. Bolo mu jasné, že čatár Pavol bol určite von, lebo jemu na hodnosti nezáležalo a bol toho schopný. Pri dôležitej kontrole poriadku v útvare hlavný kontrolór z generálneho štábu zistil len dvoch neporiadnych vojakov na útvare. Ráno neupraveného slobodníka absolventa slúžiaceho na vrátnici a popoludní rozšvihaného desiatnika absolventa na druhom poschodí u roty zabezpečenia letiska.

Veliteľ roty prisahal, dušoval sa, že to nemôže byť žiadny jeho absolvent. „Súdruhovia, to nie je môj absolvent. Ja nemám na rote žiadneho slobodníka ani desiatnika absolventa! Ja mám všetkých absolventov čatárov! Ten určite nemohol byť z mojej roty!“

Keď si prezreli mená slúžiacich ráno na vrátnici, veliteľovi roty spadla sánka. Vedel, koľká bije, bolo jasné, kto bol ten podarený slobodník aj desiatnik. Samozrejme! Čatár Pavol!

Po skončení kontroly si čatára Pavla dal zavolať veliteľ roty a zafučal: „Toto som ešte počas svojej 30-ročnej praxe v armáde nezažil. Vy ste nasadili zlatý klinec celej kontrole v útvare. Vy máte rok prázdnin a užívate si ich. Jak ja vám závidím!“

A bola to pravda. Pavol mal naozaj rok prázdnin. Pre povinnú vojenskú službu prerušil štúdium na lekárskej fakulte na rok. Ten rok však mienil poriadne využiť. Voľného času bolo dosť a za zimu prešiel celý latinský jazyk. Zvyšné mesiace mu ostávali na anatómiu.

Kde sa to však vlastne všetko začalo, že on, inžinier elektrotechniky, sa učí latinčinu a anatómiu uprostred kasární za veľkopardubickým štadiónom?

MEDICÍNA

Všetko sa začalo o niekoľko rokov skôr. Po štúdiu na gymnáziu v rodnom meste si to namieril za bratmi na Elektrotechnickú fakultu do Košíc. Iné možnosti nemal. Neskláňal svoje kolená pred komunistickými sochami slobody, nevedel kričať v prvomájových sprievodoch a pri oslavách VOSR (Veľkej októbrovej socialistickej revolúcie) „Nech žije KSČ!“ (skr. Komunistická strana Československa).

So Sovietskym zväzom na večné časy a nikdy inak!

Hanbil sa za tie bludy, ktoré učitelia a komunistickí pohlavári tlačili do ľudí. Posudok a kádrovanie študenta o spôsobilosti na štúdium na vysokej škole boli v plnej kompetencii triednych učiteľov a riaditeľa školy. Každý rok museli žiaci písať dotazníky o svojom vierovyznaní a či sú zaťažení náboženskou otázkou. Pavol vieru nezaprel. Nikdy netajil svoje katolícke vierovyznanie, hoci to prinášalo do budúceho života v socializme ťažký hendikep.

Rok 1982

Svojich budúcich partnerov si treba vymodliť. Neviem, či sa Pavol modlil dobre, ale jedno žiadal – aby mohol uvidieť svoju budúcu manželku. Jeho želanie bolo splnené. Uvidel dievča asi tak pätnásťročné, chudé, nesmelé. Nepoznal však Božie cesty a zámery. Nemal žiadne veľké plány do budúcnosti. Skončiť vysokú školu a snáď pásť kravy niekde na jednotnom roľníckom družstve. Tak keď už vedel, kto bude jeho manželka, usilovne sa venoval štúdiu a celkom sa mu aj darilo. Prvé dva ročníky na vysokej škole bola náplňou učiva matematická analýza I, II, algebra, matematická štatistika, fyzika, komplexné čísla a dokonca v areáli vysokej školy mali jednu budovu s počítačom na dierkovacie štítky. Bol to zázrak techniky, ktorý všetci študenti chodili obdivovať. Aj Pavol bol šťastný, keď hodil do stroja zväzok dierkovacích štítkov a počítač mu sám vypočítal jednoduchú rovnicu.

Najzaujímavejšie na škole boli každoročné povinné zemiakové brigády. Študenti boli rozvážaní autobusmi do všetkých kútov východného Slovenska, kde vypomáhali roľníckym družstvám zberať úrody zemiakov za vyorávajúcimi traktormi. Milá bola hlavne zemiaková brigáda vo Svidníckom okrese pri tankoch. Študenti boli ubytovaní v drevených barakoch – volali ich jaskyne, pretože v nich bola poriadna zima. Žiadne kúrenie a v októbri ráno klesali teploty na bod mrazu.

Jaskyne mali aspoň zásuvky. Študenti si nakúpili ohrievacie špirály a bolo po zime. V zbieraní zemiakov sa im darilo a mali prisľúbené, že ak splnia plán a vyzbierajú polia rýchlejšie, ako bolo naplánované, odvezú ich autobusmi z brigády domov skôr aj o 2 – 3 dni. Študenti to s nadšením prijali a skutočne dokázali vyzbierať polia v predstihu o ٢ dni. Autobusy prišli, ale neodviezli ich domov. Odviezli ich na susedné roľnícke družstvo zbierať ďalšie polia.

Vtedy sa prvýkrát u Pavla prejavil vodcovský talent. Všetci študenti toho mali dosť a boli dosť vyspelí na to, aby s nimi niekto takto vypiekol. Veď boli tretiaci, spoly inžinieri, a bolo tam ešte zopár prvákov. Tu sa zrodil nápad za milión. Družstevníci porozdeľovali študentom úseky, traktory-vyorávače sa rozbehli, zemiaky vyletúvali zo zeme... Študenti si posadali na vedrá a dívali sa, ako to družstevníkom pekne ide. Traktory preleteli raz, druhý raz... a nič. Študenti sa ani nepohli. Dívali sa a dívali. Nabehol hlavný agronóm, čosi vrieskal a rozhadzoval rukami, ale nič nepomohlo. Niektorí zo študentov si políhali do trávy, iní vytiahli karty a tranzistorové prijímače, ďalší sa opaľovali, pretože ten deň bol skutočne nádherný. Jasnomodrá obloha bez jediného obláčika so žiariacim slnkom a kraj ihral jesennými farbami. Na Volge onedlho priletel predseda družstva, dlho debatoval s učiteľským dozorom, ale študenti nepočúvali ani učiteľský dozor, ani predsedu. O dvanástej mali pripravený obed na jednotnom roľníckom družstve, kam sa spokojne vybrali a najedli.

Niektorí z družstevníkov ich častovali slovami: „Darmožráči! To je naša budúca inteligencia!“

Ale študenti si z toho nič nerobili. Tým, ktorí ich mali chuť počúvať, povedali: „My sme si už svoje odrobili a mali sme ísť domov.“

Večer ich autobusy odviezli naspäť do jaskýň. Mnohí sa zhŕkli v chatke u Pavla, aby si vypočuli, čo bude ďalej, ako postupovať na ďalší deň. Pavol už komunistický systém fungovania poznal veľmi dobre, a preto povedal: „Prvé, čo sa vás budú pýtať, bude – kto je váš vodca. Ja nie som váš vodca. Nemáme žiadneho vodcu. Vodcov vyhodia zo školy. Jednoducho boli sme oklamaní. Tak isto ako sme sa správali dnes, tak sa budeme aj zajtra.“

Viac nebolo potrebné hovoriť. Na druhý deň sa situácia priostrila. Z vysokej školy prišiel príkaz prodekana, aby študenti okamžite nastúpili do práce. Škola vyčlenila 2 týždne na zemiakové brigády, tak študenti budú dva týždne tie zemiaky zbierať! Nikto nemôže odísť z brigád skôr. Zodpovednosť sa preniesla na uvedomelých členov SZM (to je skratka Socialistického zväzu mládeže, kde boli všetci študenti povinne organizovaní). Predseda a podpredsedovia ročníka SZM sa okamžite vytratili a ako sa Pavol neskôr dozvedel, riešili to zdravotnými ťažkosťami a práceneschopnosťou u lekárov. Ešte raz všetkých študentov vyviezli na pole, ale študentmi nehli. Študenti splnili prodekanov príkaz a odsedeli na zemiakovej brigáde ešte dva dni na poli bez toho, aby zdvihli čo len jediný zemiak.

Po tomto incidente boli na škole mnohé vyšetrovania a vypočúvania, ale vinníka nebolo. Študentov nikto neviedol. Nikto neniesol žiadnu zodpovednosť a nebolo koho potrestať, pretože všetci študenti celého ročníka na brigáde sedeli a museli by vyhádzať celý ročník.

S ľahkosťou profesionála sa prekotúľal v roku 1984 do 4. ročníka na elektrotechnickej fakulte a to už niečo bolo. Patrila medzi jednu z najťažších vysokých škôl v republike. Patrilo sa už zoznámiť s budúcou manželkou, ktorá v tom čase navštevovala gymnázium. Z videnia sa poznali, pred rokom sa aj krátko zhovárali. Bola vo svojej triede a pripravovala nástenku s názvom: Sú tu prázdniny!

Len čo sa jej pekne pozdravil, vyprskla podráždene, rozsypala špendlíky a trielila z triedy von.

„Nešika!“ zahrnuli ju spolužiačky pochvalami a Pavlovi vysvetľovali. „Dostala dvojku z matematiky, tak vyvádza! Ale na vysvedčení bude mať jednotku!“

Pavol pomohol dievčatám zavesiť nástenku na stenu a vytratil sa za Gabrielou.

„Načo si prišiel?“ spýtala sa ledabolo, sledujúc hlúpe nástenky na chodbe.

„Idú prázdniny, tak som ťa prišiel pozvať do kina.“

„Ďakujem!“ stroho odvetila a plánovala odísť preč.

Chytil ju za rameno a spýtal sa: „Prečo sa správaš tak urážlivo?“

„Choď preč! Nepoznám ťa!“

Tu si Pavol uvedomil, že má pravdu. Prečo by mu vlastne mala padnúť hneď okolo krku?

„Tak prepáč...“ ospravedlnil sa jej.

„Dobre, ale už choď!“

A Pavol jej pustil rameno a šiel. Zbehol dole schodišťom gympla, pozrel k nebu a povedal: „Svet sa nezrútil a život ide ďalej!“

Pavol vtedy zapochyboval, či nedošlo k omylu. Naozaj Gabriela mala byť jeho manželkou? To vtedy netušil, že ho čaká ešte úplne iná cesta, o ktorej sa mu ani neprisnilo. Nevedel, že Božie plány s ním sú trochu iné a nie také jednoduché, ako si predstavoval. Boh však vedel, ako ho má pripraviť do života.

Stál na rázcestí. O niekoľko mesiacov skončí školu a nevie, čo bude robiť. Až raz koncom jesene toho roku (1984) v Chráme sv. Alžbety v Košiciach videl akúsi mamku, ktorá viedla svoje slepé, asi štvorročné dievčatko medzi lavicami, a tu si Pavol uvedomil, že toto je naozajstná starosť, oproti jeho starostiam, ktoré má sám. Vtedy prvýkrát začal uvažovať o práci technika v zdravotných službách.

Začiatkom januára 1985 chodieval do kostola čakávať svoju sestru, ktorá navštevovala mládežnícky spevácky zbor. Spievať nevedel, trocha vedel hrať na gitare a navyše sa cítil medzi mládežou už pristarý. Zoznámil sa s mládežou, ktorá sa aktívne zúčastňovala diania vo vranovskom Kostole Narodenia Panny Márie (o mnoho rokov neskôr bol kostol vyhlásený za baziliku minor a vrátil sa do neho rád Pavlínov). V tom čase bol však temný komunistický totalizmus. V čase cirkevných sviatkov bolo slúženie svätých omší obmedzené na vnútro kostola, záhradné reproduktory boli tajnými prisluhovačmi komunizmu odstraňované, bežní veriaci ľudia a mládež boli sledovaní a nahlasovaní polícii a vrchnostiam. V čase najväčších sviatkov ako odpusty, Veľká noc, Božie telo boli robené odpútavacie akcie, na ktorých sa žiaci stredných a základných škôl museli povinne zúčastňovať. Študenti, ktorých videli v kostole, boli v škole pranierovaní a nedostávali odporúčacie posudky na vysoké školy. Riaditelia stredných škôl sa predbiehali, kto majú všetkých študentov 100-percentných ateistov.

Prisluhovači červenej chobotnice (komunisti a tajná služba) svoju prácu vykonávali svedomito a už vtedy Pavol chápal, prečo najlepší synovia Slovenského národa končili v žalároch a najlepší slovenskí biskupi tam aj zomierali. A zas iní kňazi tlieskali režimu na zjazdoch a vítali spásu z východu (zo Sovietskeho zväzu). Tí, ktorí si otupili svedomie a spolupracovali s režimom, sa mali dobre, a tí druhí boli v štáte len štvancami bez práv.

Na pápežskom stolci sedel Ján Pavol II., ktorý hýbal nielen Poľskom, ale aj svetom. V tých časoch sa Pavol ocitol medzi mládežou, zúčastňoval sa ich akcií: výlety na Domašu, turistika na najvyšší vrch v Slánskych horách, Šimonku, volejbal, stolný tenis, ktorý hrávali na fare, návštevy speváckeho zboru po okolitých kostoloch, púte do Levoče a Gaboltova. Tu sa stretol s Lýdiou, ktorá mu prirástla k srdcu. Avšak veľké aktivity mládeže okrem režimu tlmili aj uvedomelí dospelí. Matka Lýdie žiadala Pavla, aby brzdil aktivitu detí (mali 13 či 14 rokov), vraj nikdy nie sú doma, nestíhajú a nie sú dosť telesne zdatné na športové akcie. A tak Pavol musel byť tiež uvedomelý, v septembri mu začal normálny školský rok, zimný semester, kde si obľúbil predmet lekárske elektronické prístroje. Vtedy dostal chuť prehĺbiť si vedomosti v danej problematike a zvažoval ďalšie štúdium po skončení školy.

Stalo sa to 15. januára 1986 večer, keď sa ho otec spýtal, čo mieni robiť po skončení školy.

„Najskôr pôjdem robiť na nejaké družstvo, ale uvažoval som aj o ďalšom štúdiu. Chcel by som robiť v nemocnici, ale to by som musel absolvovať podnikovú školu Chirany v Piešťanoch.“

Otec sa zamyslel. Iba pred rokom dával Pavlovmu staršiemu bratovi návrh, aby si hľadal prácu v novovybudovanej poliklinike. Brat však nepochodil a Pavol iba s inžinierskym diplomom tiež nemal šance.

„Podniková škola je iba učňovka. Prečo si nevyberieš niečo lepšie?“ spýtal sa.

„Vysoká škola špecializujúca sa na lekárske prístroje je iba v Brne. To by som musel študovať v Brne ďalších 5 rokov.“

„Ale ak chceš pracovať v nemocnici, prečo si už rovno nespravíš medicínu?“

Pavol vyvalil oči. Nebol to zlý nápad, ihneď sa mu pozdával a jeho otcovi sa to tiež zapáčilo.

„Budeme sa informovať, či by to bolo možné.“

Na tom sa dohodli a pustili sa hneď do práce. A možnosť bola. Bolo potrebné normálne podať prihlášku do 29. februára. Pavlovi sa v rukách ocitla prihláška na vysokú školu s prázdnymi kolónkami, ktoré bolo potrebné vyplniť. Čas súril. Mal šťastie, že skúšobné obdobie mal za sebou a do školy nastupoval až v polovici februára. Dovtedy mal stihnúť podať prihlášku. Celú vec sa snažili držať v čo najväčšej tajnosti, aby ich „chobotnica“ neodpísala skôr, než stihnú niečo podniknúť. Mladší Pavlov brat bol seminarista (študent teológie CMBF v Bratislave), takže ich rodina bola pod komunistickým drobnohľadom. Matka musela odísť z gymnázia pre syna, že podal prihlášku na štúdium teológie, a otec, vedúci projektant, to tiež nemal v práci ružové.

Klali režimu oči.

Ako prvé Pavol zašiel za svojou dorastovou lekárkou u nich v škole. Tá sa s ním nebavila. Vyrazila ho von s tým, že určite žartuje a musí mať vraj veľmi protekčných rodičov, keď chce ísť na medicínu. Pavol chcel ešte čosi na prahu namietať, ale lekárka za ním zaplesla dvere s krikom: „Tak to som teda nevedela, že človek musí študovať 5 rokov na technike, aby mohol ísť na medicínu! Môžete sa tu ukázať, až vám bude chýbať len môj podpis!“

Nuž takto sa to veru pekne začalo. Ešte v ten istý deň pricestoval z Košíc do Vranova s prihláškou na miestnom gymnáziu. Potreboval potvrdenie o známkach z výročných vysvedčení a maturity.

„To ešte nemáte dosť?“ prehodila sekretárka a dodala. „My vám to potvrdiť nemôžeme. Riaditeľ nám zakázal. Prihlášky potvrdzujeme iba svojim študentom.“

V prihláške stojí, že známky z vysvedčení potvrdzuje škola, na ktorej som študoval,“ ohradil sa Pavol.

Sekretárka mykla ledabolo plecom. „Skúste na matrike.“

Z domu vzal svoje vysvedčenia a šiel na matriku. Tam sa však zasa ohradili, že známky má vyplňovať stredná škola.

Pavol odporúčal pracovníčkam matriky, aby si zavolali na gymnázium a navzájom si vysvetlili kompetencie. A skutočne. Navzájom si zavolali a hlučne si vysvetľovali situáciu. Nedohodli sa.

Odpoveď znela: „Urobte si fotokópie vysvedčení a choďte na notársky úrad!“

Pavlovi neostávalo nič iné, len ísť. V tých časoch spraviť fotokópie nebola jednoduchá vec. Vedel však, že v otcovej práci majú prístro-xerox, ktorý dokáže urobiť kópie dokumentov. Hodiny odbíjali 15. Sadol na bicykel a letel do závodu, kde otec pracoval. Tam sa fotokópie spravili. V ten deň večer ešte naklepal životopis a ráno už cestoval od notára s okolkovanými vysvedčeniami do Košíc na fakultu. Jeho kroky smerovali na katedru rádioelektroniky (tá zanikla o niekoľko rokov neskôr). Šiel za docentom, ktorý mu prednášal predmet lekárske prístroje.

„Dobrý deň!“ pozdravil vo dverách a vysvetľoval. „Mám tu prihlášku na lekársku fakultu a od vás by som potreboval, aby ste ma odporučili za svoj predmet.“

Docent prešiel bystro prihlášku a potom sa zháčil: „Tu stojí, že odporúčanie dáva škola alebo zamestnávateľ. Ja neviem, či vám môžem niečo do tohto napísať.“

Skôr než sa stihol Pavol spamätať, docent vytočil telefónne číslo študijného oddelenia a už referoval: „Mám tu taký problém. Prišiel za mnou študent, ktorého som učil predmet lekárske elektronické prístroje. Podáva prihlášku na medicínu a chce odo mňa odporúčanie na školu.“

Výsledok bol hneď jasný. Pavol si vypočul ortieľ.

„Ja vám nemôžem písať nič. Musíte na študijné!“

„Ďakujem pekne!“ nadšene bez nadšenia odvetil Pavol a vykotúľal sa vonku, akoby ho okradli. Na študijnom oddelení ho už netrpezlivo očakávali na čele s vedúcou. Spustili krik, skôr než stihol Pavol niečo povedať.

„Vy u nás študujete, naša škola vás pripravuje do zamestnania a predpokladáme, že po skončení nastúpite do práce! Žiaľ, nemôžeme vám dať žiadne odporúčanie na ďalšiu školu. My nie sme váš zamestnávateľ!“

„Ale v občianskom preukaze stojí napísané, že mojím zamestnávateľom ste vy!“ odvetil Pavol a pohotovo vytiahol občiansky preukaz. Bolo to tam presne tak, ako hovoril. Vedúca sčervenela od zlosti a zvýšila hlas.

„Do vašej prihlášky nás nič nie je! Od našej školy nedostanete nič!“

„Mohol by som hovoriť s prodekanom?“

„Prosím! V úradných hodinách!“ odvetila vedúca a dodala. „To, čo som povedala ja, povie aj on. Nech sa páči za ním.“

„Dovidenia.“

Table of Contents

Titulná strana

POVOLANIE – študent

MEDICÍNA