Milan Šimečka

Společenství strachu a jiné eseje

Ukázka z elektronické knihy

Esej Spoločenstvo strachu napísal Milan Šimečka na jeseň 1978 ako chýbajúcu kapitolu ku knihe Obnovenie poriadku. Táto esej zároveň dala názov aj súboru esejí, úvah, fejtónov a rozhovorov, (publikovaných v pôvodnom - českom jazyku), ktoré knižne vydala Nadácia Milana Šimečku v roku 2003. Knihu zostavili a editovali Jolana Kusá a Raisa Kopsová, ktorá ako doslov pripravila príspevok na tému Dimenzie Šimečkovej esejistiky. Literárny vedec Pavel Matejovič zase poskytol svoj pohľad na autorove eseje v predhovore elektronickej verzie knihy, ktorú Nadácia Milana Šimečku vydáva začiatkom roku 2018.

Úvod – edičná poznámka

Istá študentka napísala v školskej eseji, ktorej predmetom boli sny a túžby, že najviac na svete si želá stretnúť ešte raz Milana Šimečku živého a môcť ho počúvať.

Táto študentka poznala Milana Šimečku, ale keď zomrel, mala iba trinásť. Aj ho počúvala. Potom si niekedy uvedomila, že nemala možnosť vnímať ho ako dospelá. Ale pamätá si kúzlo rozprávačstva Milana Šimečku. Príťažlivosť spriadania témy, krásu slov a viet, emócie a hodnoty, ktoré boli toho súčasťou, ako i istú obradnosť, možno trochu aj slávnostnosť, ktorá bola týmto rozprávaniam venovaná.

Pripravili sme výber z esejí Milana Šimečku, ktoré boli doteraz roztratené po samizdatových periodikách, zahraničných časopisoch, a tak pre bežného čitateľa nedostupné, aby sme verejnosti umožnili čítať ich. Je to už v poradí tretia kniha autorových nepublikovaných textov, ktorú vydávame.

Mnohovrstevná cena týchto esejí a iných útvarov nás už dávnejšie motivovala pripraviť ich na vydanie, ale až teraz nám bol osud priaznivo naklonený. Mám pocit hlbokej spokojnosti a zadosťučinenia z toho, že sa tu uvedené eseje, úvahy, rozhovory a fejtóny nestratia v hlbinách dejín, že budú slúžiť účelu, pre ktorý boli vytvorené – na zamyslenie, polemiku, povzbudenie, že budú vypovedať o dobe a autorovi, a v neposlednom rade, že ovanú čitateľa duchom humanizmu, láskavosti, optimizmu, zodpovednosti za vlastný život, jeho duchovný a mravný rozmer. Ako hovorí Eva Kantůrková: Mně je na Tvých kritických studiích sympatické, že se na politiku nedíváš její optikou, ale optikou svou vlastní, lidskou.

Tvorba pochádza z rokov 1979-1989. Z obdobia hlbokej normalizácie, prekračuje aj dobu uväznenia Milana Šimečku (1981-1982). Súbor obsahuje hlavne rozsiahlejšie štúdie na politické, historické témy, úvahy o literatúre, masmédiách a o ľudskom živote. Dva veľké rozhovory zachytávajú živým spôsobom názory, postoje a vnímanie aktuálnych problémov sveta, v ktorom autor žil. Možno žánrovo prekvapia fejtóny, prítomnosť humoru a príležitostné, vlastne gratulačné state priateľom k jubileám, či rozlúčková (Proti noci a moci). Zoradili sme tieto pestré žánre vedľa seba a nazvali ich všetky Esejami preich obsahovú, výpovednú hodnotu. Táto kniha nie je zobraným dielom, neobsahuje všetko, čo Milan Šimečka v tej dobe napísal. Veď z toho obdobia pochádzajú aj dve autorove knihy Kruhová obrana a Konec nehybnosti.

Súbor obsahuje aj tri cudzie texty. Prítomnosť prvého – Ludvíkove Vaculíkove Poznámky o statečnosti, vysvetľuje R. Kopsová v záverečnej úvahe: charakterizuje atmosféru doby a atmosféru v disidentskom spoločenstve, v ktorom sa Milan Šimečka pohyboval. Keď sám slávil v marci 1980 päťdesiatku, venoval mu priateľ M. Kusý esej O občianskej statočnosti.

Druhým textom sú tézy rozsiahleho, veľmi slávneho článku Milana Kunderu Tragédie střední Evropy, ktorý vyvolal v rokoch 1984-1986 rozsiahlu diskusiu o strednej Európe a Milan Šimečka sa do nej zapojil článkom Jiná civilizace? Keďže diskusia prebiehala prevažne v emigrantských časopisoch Svědectví, 150 000 slov), doteraz nie je u nás príliš známa, preto sme sa ju rozhodli pripomenúť.

Tretím textom je Lazarevov Je to i naše bolest, ktorý reaguje na slávnu Šimečkovu esej Svědomí ruské inteligence. Celá akcia – pokus Milana Šimečku osloviť redakciu a pri neúspechu oslovenie inteligencie – je taktiež obrazom doby. Dokumentuje nádeje, ktoré boli vkladané do ruskej perestrojky a ich sklamanie, pocity fatálnej neslobody a bezmocnosti voči Sovietskemu zväzu.

Niektoré texty nikdy nevyšli na území našej republiky. Je to prípad Interview s Milanem Šimečkou (1983), ktoré urobila z Amsterdamu telefonicky Jana Danielová.

Meno Jana Danielová je pseudonymom pani Very-Ebels-Dolanovej, ktorá nám poskytla pôvodný, celý rozhovor. V skrátenej podobe bol publikovaný, ako je na záver interview uvedené, v De Groene Amsterdammer a táto skrátená podoba bola publikovaná v Mostoch (2000) v preklade Adama Bžocha. Celý rozhovor nebol doteraz nikde publikovaný.

Spýtali sme sa pani V. E. Dolanovej, ako k rozhovoru došlo. Odpoveď uvádzame: Jak k rozhovoru došlo? Pomohl mi v tom Vilém Prečan, který na mou žádost laskavě domluvil s Milanem Šimečkou cestami, na které jsem se neptala – kdy mu budu volat. A já jsem pak prostě ve smluvený den a hodinu zavolala do Bratislavy, a po dvaceti minutách se mi konečně podařilo dostat spojení. Následoval jedenapůlhodinový intenzivní rozhovor.

Jak mne napadlo udělat interview s Milanem Šimečkou? Byl mým oblíbeným autorem. Znala jsem jeho práce ze samizdatu, částečně díky exilovým časopisům, a částečně díky lidem, kteří mi dali manuscripty (redigovala jsem léta holandské periodikum „Info over Charta“). Pracovala jsem tehdy jako novinářka mj. pro týdeník De Groene Amsterdammer a chtěla jsem, aby se holandské publikum seznámilo s myšlením, prací a zkušenostmi Milana Šimečky.

Aj keď je tento súbor azda viac zaujímavý pre politológov a historikov, ponúka zaujímavé oslovenia každému čitateľovi, na rôznych úrovniach a o rozličných témach.

PhDr. Jolana Kusá

Srdečne ďakujeme

Nezávislej knižnici a čitárni Libri prohibiti, jej riaditeľovi Jiřímu Gruntorádovi a Československému dokumentačnímu středisku v Scheinfelde a jeho riaditeľovi Vilémovi Prečanovi za poskytnutie informácií, doplnenie prameňov a konzultácie.

Na margo aktuálneho čítania Šimečkových esejí

V čom môžu Šimečkove texty osloviť súčasného čitateľa, napríklad mladého kritického intelektuála? Sú súčasťou len dobových dokumentov, vypovedajúcich o svete, ktorý sa skončil pádom železnej opony, alebo sú nadčasové a hovoria aj o súčasnej realite? Nenastal čas nanovo ich prečítať a premyslieť a vybrať z nich to, čo môže podnietiť kritické myslenie aj v dnešnej mladej generácii? Tieto otázky si kladiem pomerne často, keď opätovne čítam Šimečkove eseje a diskutujem o nich so svojimi študentmi. Sám neviem posúdiť, či sugestívna naliehavosť, presvedčivosť argumentácie a slobodná kritická zanietenosť je naozaj ich organickou súčasťou, alebo je to len akási moja osobná nostalgia za časmi, keď som až s pietou preciťoval každú myšlienku, každé autorovo slovo. Zároveň si však uvedomujem, že aj individuálna čitateľská skúsenosť je neprenosná, preto ich čítanie prenechám čitateľovi.

„Celý svůj život žiji s vědomím, že tento systém je založen na lži, a přesto se neubráním ustrnutí, když uslyším některé skryté pravdy“, napísal Šimečka17. marca 1988 v jednej zo svojich úvah. O rok neskôr totalitný systém padol a len niekoľko mesiacov po jeho páde Šimečka zomrel. Je to akási krutá irónia osudu, že mu už nebolo umožnené, aby vývoj po Novembri ´89 mohol sledovať a kriticky ho komentovať. Som presvedčený, že svoj kritický nadhľad a citlivosť pre sociálne a ekologické problémy by si zachoval aj v nových politických pomeroch.

Šimečka sa narodil v Novom Bohumíne, filozofickú fakultu absolvoval v Brne, od roku ١٩٥٤ trvalo pôsobil na Slovensku, kde si aj založil rodinu. Tu možno nájsť pôvod autorovho jazykového bilingvizmu. Filozof a spisovateľ Milan Šimečka je jedným z hlavných symbolov odporu proti normalizačnému režimu, ktorý ho za jeho názory nemilosrdne prenasledoval. Bol sledovaný, šikanovaný a odpočúvaný Štátnou bezpečnosťou a v osemdesiatych rokoch bol aj obvinený z trestného činu podvracania republiky za odhalenie zásielky exilovej literatúry (akcia bola Štátnou bezpečnosťou označená ako „francúzsky kamión“). V rokoch 1981 a 1982 bol trinásť mesiacov väznený v Bratislave a Prahe-Ruzyni. Už v roku 1970 musel opustiť pôsobisko pedagóga na Vysokej škole múzických umení a zároveň boli jeho texty komunistickou mocou zakázané. Po vynútenom odchode z vysokej školy sa musel živiť manuálnou prácou ako šofér, stavebný robotník a bagrista.

Bol však Šimečka len kritikom komunistického režimu? V prácach Obnovenie poriadku (1978) a Kruhová obrana (1985) prostredníctvom úvah a esejí demaskuje mocenské stratégie normalizačného režimu a odkrýva jeho totalitnú povahu. Oproti monštruóznosti stavia individuálne osudy ľudí, ich „malé dejiny”. Osobný pohľad, kde sa verejné prelína s intímnym, dominuje najmä v knihe Konec nehybnosti (1988), kde autor prostredníctvom denníkovej formy komentuje politickú situáciu krátko pred novembrom 1989. Kniha je dobovým svedectvom nielen postupného rozkladu totalitného režimu pod vplyvom gorbačovovskej perestrojky, ale ukazuje tiež na politickú neživotnosť veľkých ideologických konceptov. Šimečka až s dokumentárnou precíznosťou opísal posledné dni režimu, ktorého charakteristickým znakom bola nehybnosť a strnulosť. S neskrývaným údivom sledoval udalosti v gorbačovovskom Sovietskom zväze, napríklad keď v roku 1988 začal na pokračovanie v ruskom časopise Novyjmir vychádzať Orwellov román 1984 (u nás bol až do novembra 1989 zakázaný). V máji 1988 v Konci nehybnosti napísal: „Ještě před takovými pěti lety bych asi spadl z židle, kdybych v sovětském tisku objevil pár drobných slov o Pasternakovi nebo kdybych uviděl v azbuce vytištěné tvrzení, že Stalin byl psychopat s maniakalním puzením vyvražďovat své okolí. A přesto jsem v pondělí po večeři nevěril vlastním očím, když jsem na patnácté stránce uviděl výtvarně magický letopočet 1984 a nad ním azbukou ‚Džordž Orwell‘“. Šimečkova citlivosť pre drobné a zdanlivo bezvýznamné maličkosti, resp. pohľad na veľké dejiny optikou každodennosti, posúva jeho tvorbu k tradícii čapkovského fejtonistického písania. Na Slovensku je táto línia reprezentovaná tvorbou disidentského spisovateľa Ivana Kadlečíka, v Česku predovšetkým Ludvíka Vaculíka.

Osobitné postavenie majú v jeho tvorbe Listy z väzenia, ktoré napísal počas internácie v rokoch 1981-1982. Ich hlavnou témou je vyrovnávanie sa s pocitom sociálnej marginalizácie a ostrakizácie a kultivovanie eticko-humanistických momentov (empatia, priateľstvo, láska). Šimečka listy adresoval predovšetkým rodine, blízkym príbuzným a priateľom. Ich intímno-komorný charakter podčiarkuje aj familiárna forma oslovenia (‚Drazí moji, Milá bábi, Moje milá, milý Milanku a milý ‚špagáte‘ v Martině!„). Šimečka ich nekoncipoval intencionálne ako literárne texty, nie sú adresované anonymnému čitateľovi, naopak, prítomnosť momentu intimity pôsobí, akoby ich obsah mal zostať krytý pred verejným publikom. Šimečkove listy z väzenia môžeme teda čítať aj ako „náčrt” k vývojovému románu, v ktorom sa spája životná skúsenosť z väzenského pobytu s imaginárnymi predstavami. Na literárnu a esetickú hodnotu Šimečkových textov upozornil P. Zajac v štúdii Estetickosť ako životný princíp a vnímanie jeho tvorby posunul z oblasti publicisticko-esejistického žánru k špecifickej literárnej výpovedi (metaforika, individuálny systém obraznosti, citlivosť pre každodennosť, pozorovanie prírodných javov, opis vlastných životných zážitkov). Podľa Zajaca tak Šimečka nadväzuje na kantovskú a schillerovskú koncepciu estetického štátu: „V takomto chápaní sa prepájajú tri zložky: politická, estetická a etická. Politika má v nej rozmer etický aj estetický, estetika etický aj politický.“ Tieto momenty nachádzame predovšetkým v intímnejších žánrových útvaroch (denník, epištolárna literatúra), kde in natura odkrýva podložie vlastných autorských inšpirácií a sugescií. Mohli by sme ich označiť aj ako súčasť „literatúry geta“, ktorá vzniká v prostredí odlúčenosti a sociálnej ostrakizácie. V podobe autobiografických spomienok majú svoj pendant napríklad v Špitzerovej alebo Laholovej lágrovej skúsenosti, v rovine literárno-sociálnej ostrakizácie a jej následného textového spracovania napríklad v Tatarkových Písačkách alebo Kadlečíkových a Vaculíkových memoárových prózach. Prítomnosť eticko-humanistického momentu (empatia, priateľstvo, láska) ich približuje k Bonhoefferovým listom z väzenia a Havlovým Dopisom Olze. Kým u Bonhoeffera je to skúsenosť s nacistickým väzením, kde prehodnocuje svoj vzťah k inštitucionalizovanému kresťanstvu, zlyhávajúcemu v konfrontácii s nacistickým Nemeckom, u Šimečku a Havla je to výraz slobodného občianskeho postoja v období normalizácie. Momenty memoárovosti a epištolárnosti, ktoré boli pôvodne súčasťou primárnej autorskej intencie, postupne vnímame ako pozadie prepracovanejšej literárnej výpovede, prekračujúcej privátny priestor intímnej korešpondencie medzi pisateľom a jeho rodinnými príslušníkmi.

Súčasťou listov je aj jeden z kľúčových Šimečkových textov, filozofická esej Dopisy o povaze skutečnosti, ktorá myšlienkovo čerpá z tradícií reformného marxizmu šesťdesiatych rokov (K. Kosík: Dialektika konkrétního), filozofického undergroundu (E. Bondy, J. Šafařík), ako aj ekologicko-fenomenologického uvažovania (J. Patočka, V. Bělohradský). Cesta za poznaním je u Šimečku súčasťou jeho filozofickej fenomenológie, resp. fenomenologickej redukcie, procesu husserlovského „uzátvorkovania“ vonkajšej, odcudzenej, neosobnej a ideológiou násilne vnucovanej skutočnosti. Výsledkom tejto redukcie však nie sebastrednosť a egocentrizmus, ale nová „vlastná skutočnosť“, ktorá má intersubjektívny charakter: „To, co píšu já odtud, to není záznam o životě v cele. Je to vybraná skutečnost, kterou jsem si u tohoto stolku stvořil, a posílám vám ji, aby vás potěšil a potěšil i sebe“.

Šimečka odmieta neautententickú pseudoskutočnosť, ktorá má podobu odcudzeného objektivistického konštruktu, deštruujúc prirodzený charakter medziľudskej komunikácie. Ako alternatívu voči sociálnej nivelizácii Šimečka kladie pluralitu individuálnych skutočností, resp. disharmóniu rozdielnych skutočností, ktorých fundamentom je slobodný emancipovaný subjekt. V tejto emancipácii sa završuje iniciačno-intelektuálny proces úzko spätý s momentom aktívnej činnosti alebo filozofickej kontemplácie. Tá je často spojená s dobrovoľnou askézou, pričom je zároveň aj reakciou na pocit neslobody v totalitnom systéme.

V tomto zmysle sa Šimečkove úvahy približujú k Bondyho modelu „nesubstančnej ontológie”, ktorá sa nachádza mimo materializmu a idealizmu a zbavuje sa všetkých myšlienkových bariér, ktoré vytvárajú veľké filozofické systémy. Potreba uchovania si vlastnej skutočnosti sa stáva jednou z alternatív, ako dôstojne a slobodné prežiť vlastný život, a z tejto pozície odmietnuť rôzne podoby mocenského nátlaku: „Jsem přesvědčen, že lidé téměř vždy utvářeli svoje víry a představy pod takovým či jiným typem psychického nátlaku. Materializmus a idealismus se snažil zavléct svého soupeře vždy na hřiště, kde byli domácí ve výhodě (...) Dnes vlastně ze všech těchto sporů zůstala jen konfúzní zauzlenina.” Priamo k Bondyho filozofii sa Šimečka vyjadruje v recenzii na jeho Dějiny filozofie, pričom oceňuje najmä Bondyho filozofickú nekonvenčnosť, osobnú zaujatosť a originalitu, ktorá sa tak líši od strohosti akademického nezáživného písania, nemá nejaké konkrétne uchopiteľné programové zacielenie, ale akoby plynula v podobe toku, ničím nehateného slobodného rozprávania a myšlienkového rozletu: „Bondyho dějiny filozofie jsou však anomálií i v celoevropských souvislostech. Tímto způsobem se už nepracuje. Jen podivné dvojvýznamné československé kulturní poměry mohly způsobit, že invalidní důchodce píše v jednopokojovém bytě na Malé Straně dějiny filozofie, které jsou podle mého soudu osobitější a zajímavejší než třeba slavné Dějiny západní homyšlení od Bertranda Russella, které vycházejí po celém světě v tiskařských provedeních, nad kterými zrak přechází.“

Šimečkove úvahy tak majú zároveň aj univerzálnejší rámec a týkajú sa celocivilizačných procesov, ktoré sú utvárané konfliktmi, napríklad medzi politickým technokratickým pragmatizmom a ekologicko-sociálnym myslením, alebo konfliktom medzi veľkými a malými dejinami. Šimečka si ustavične kladie otázku, nakoľko môže človek ako indivíduum vzdorovať neosobným historickým konštruktom, ich fatálnej neodvratnosti. Aj preto nedôveruje politickému establišmentu, čo bol vlastne aj charakteristický znak českého disentu a undergroundu (Václav Havel tento odpor pregnantne formuloval v sedemdesiatych rokoch v eseji Moc bezmocných). Politický establišment a jeho inštitúcie Šimečka spája práve s neosobnosťou veľkých dejín, ktoré sú založené na lžiach a politickej arogancii.Výstižne to formuloval v eseji pod názvom O umdenken, ktorú zaradil do Kruhovej obrany (1984), kde píše o brutalite,„která je všude kolem a která se omlouvá falešným zájmem velkých dějin, nad projevy státníků, ve kterých není nic lidského, nad jednáními, konferencemi, dialogy a žvanírnami profesionálních diplomatů, o kterých je předem jisté, že nikam nepovedou, nad přehlídkami válečných strojů, o kterých si zřejmě myslíme, že jsou určeny k zabíjení jiných a ne nás samých, nad počínáním despotů, kteří jsou zřejmě šílení, ale nikdo je nemůže zastavit, nad žranicemi, které se konají v sousedství hladu, nad tím, že tisíce lidí padnou uštvány zlovolnými a odcizenými institucemi a neštěkne po nich ani pes, nad tím, že vám nikdo nedá práci a nutí vás zoufat si na svou zbytečností, prostě nad vším, nač jsme si už zvykli.” O sklamaní z politického establišmentu, ktorý pohŕda obyčajným človekom, sa Šimečka vyjadruje aj v eseji Ošklivost politiky, pričom nostalgicky spomína na obdobie 1. Československej republiky, hlavne na osobnosť T.G. Masaryka, ktorý bol známy svojou otvorenosťou a srdečnosťou aj k prostému vidieckemu človeku.

Jednou z hlavných tém Šimečkovho uvažovania boli utópie, resp. ich rôzne podoby, tejto téme sa venoval už v šesťdesiatych rokov 20. storočia (Sociálne utópie a utopisti a Kríza utopizmu. O kontinuite a vyústení utopických názorov), vlastne celé Šimečkovo uvažovanie osciluje medzi utópiou a dystópiou. Tejto téme sa venoval aj v osemdesiatych rokoch, napríklad v doslove k Orwellovmu románu 1984, ktorý nazval Náš soudruh Winston Smith. Šimečka patril k znalcom celého Orwellovho diela, jeho tvorbou sa zaoberal už od polovice šesťdesiatych rokov. Čítanie Orwella nakoniec spojil s vlastným životným osudom, podobne ako hlavný hrdina Orwellovho románu aj on najskôr pracoval v štruktúrach moci, aby sa nakoniec sám stal politicky prenasledovaný. Šimečku na Orwellovom texte okrem iného zaujal proces postupnej premeny politického systému na oligarchicky organizovanú totalitnú spoločnosť.To sa však neudialo na základe nejakého premysleného postupu, ale v dôsledku každodenného zápasu o udržanie moci, „ve kterém byly postupně všechny původní plány opuštěny a zrazeny. Tyto společnosti jsou produktem pragmatického sebeurčení. Ti nahoře se jen postupně učili vládnout technikami, jaké poznáme z Oceánie, zpočátku možná ani nevěřili, že se jim bude tak dařit. Vydatně jim ovšem pomohla hloupost těch, kteří jim důvěřive odevzdali do rukou veškerou moc.”

O utópiách Šimečka písal aj v osemdesiatych rokoch. V orwellovskom roku 1984 Šimečka zverejnil v samizdate zaujímavú esej pod názvom Svět s utopiemi nebo bez nich?, ktorá nie je síce až tak známa, ale pre pochopenie Šimečkovho uvažovania má však kľúčový význam. Text ukazuje, že Šimečka je predovšetkým filozoficky spätý s myšlienkovým odkazom šesťdesiatych rokov.V istých intelektuálnych kruhoch prevláda názor, že tieto boli v Československu veľkým omylom, pretože vtedajšia intelektuálna a politická elita sa snažila reformovať systém, ktorý bol vo svojej podstate nereformovateľný (tzv. socializmus s ľudskou tvárou). Nakoniec samotný vpád vojsk Varšavskej zmluvy v auguste 1968 len dokazuje, že taká predstava bola naivná a musela zákonite skončiť fiaskom. V takýchto úvahách sa však zabúda na fakt, že šesťdesiate roky neboli len o (ne)reformovateľnosti socializmu v bývalom Československu, v celej západnej Európe a USA bolototo decénium poznačené sociálnymi revoltami. Na Západe sa predovšetkým diskutovalo o reformovateľnosti kapitalizmu (študentské revolty s účasťou ľavicovo orientovaných intelektuálnych elít). Práve v tomto prostredí vznikali zaujímavé diskusie, ktoré prekročili len rámec verejnej angažovanosti intelektuálov na týchto procesoch, ale týkali sa celocivilizačných problémov, s ktorými sme konfrontovaní aj v súčasnosti. Základnou témou dobových diskusií bola snaha o hľadanie alternatív - na strane jednej to bola skúsenosť so stalinským terorom prvej polovice päťdesiatych rokov, s ktorým sa musela ľavica kriticky vyrovnať, aby si zachovalo svoju tvár, na strane druhej to bola konzumistická ideológia jednorozmerného človeka. Aj Šimečka si vo svojej eseji kladie podobné otázky. Okrem toho mal už za sebou skúsenosť s komunistickou utópiou, ktorej normalizačnú podobu prirovnáva k páchnucemu železničnému vagónu stojacemu na vedľajšej koľaji.

Napriek všetkým historickým sklamaniam a radikálnej kritike utopického vedomia, utópiu ako takú Šimečka ani v osemdesiatych rokoch úplne neodmietol. Tvrdí, že bez utópie by nebola možná ľudská existencia, resp. jej transcendencia - súčasťou ľudského údelu je totiž aj bremeno utrpenia: „Dějiny bez utopií by jistě byly méně tragické. Odešla by však s nimi i tragika lidského údělu, jak ji třeba tlumočí evropskému člověku řecké bájesloví a křesťanská legenda (...) Svět bez utopie by byl svět bez sociální naděje, byl by to jen svět smíření s daným stavem a se zprofanovanými hesly politické každodennosti.” O tragickom pocite života, ktorý je v európskom myslení univerzálne prítomný, píše krátko pred vypuknutím 1. svetovej vojny španielsky spisovateľ a filozof Miguel de Unamuno.V šesťdesiatych rokoch rozvíja úvahy na túto tému aj literárny kritik Milan Hamada a môžeme ho napríklad identifikovať aj v Rúfusovej poézii (napríklad báseň Ľudstvo zo zbierky Až dozrieme vydanej v roku 1956, keď civilizácia začala byť konfrontovaná s hrozbou jadrovej apokalypsy).

Šimečku však nezaujímajú len utópie ako také, ale aj ich možná budúca podoba. Na základe historických skúseností sa totiž utópie často menia na antiutópiu, čiernu utópiu, alebo dystópiu, ktorá je konečne aj témou Orwellovho románu 1984. Alternatívu Šimečka nachádza v ekologicky orientovanej utópii, ktorá odmietne ako ideológiu totalitných systémov, tak aj konzumizmus ekonomického neoliberalizmu. Obe utópie totiž spája predstava o blahobytnej spoločnosti, ktorá si z nekonečného hospodárskeho rastu vytvorila totem, marginalizujúc dôsledky takéhoto smerovania pre životné prostredie a sociálnu realitu. Zelené strany a rôzne ekologické hnutia totiž v sedemdesiatych rokoch ako isté dozvuky šesťdesiatych rokov prežívali v západnej Európe renesanciu, kým neboli na okraj vytlačené globálne sa šíriacim ekonomickým neoliberalizmom: „Už dnes pozorujeme, že se s velkou životaschopností prosazuje utopie, která se snaží zachránit pro lidstvo čistý vzduch, čistou vodu, lesy, moře a všechno, co ještě zbylo z přírody, kterou lidé obětovali pro realizace jiné utopie, utopie blahobytu. Tato utopie se může prosadit jen tehdy, když se z onoho blahobytu něco obětuje, a to je ta pravá nepřirozená žádost, opravdu důstojná pro člověka.”Určitú obdobu takto formulovanej utópie dnes rozvíja pápež František v encyklike Laudato si´, kde ju spája predovšetkým s kritikou súčasnej ekonomickej globalizácie, jednorozmernej orientácie na konzum a maximalizáciu spotreby: „Od chvíle, ako trh smeruje k vytváraniu nutkavého konzumistického mechanizmu, zabezpečujúceho odbyt svojich produktov, ľudí strháva vír zbytočného nakupovania a utrácania. Obsesívny konzumizmus je subjektívnym odrazom technicko-ekonomickej paradigmy (...) Charta Zeme nás všetkých vyzývala, aby sme zanechali fázu sebazničenia a začali nanovo, avšak doteraz sme ešte nerozvinuli univerzálne povedomie, ktoré by to umožnilo.“

Takýto utopický ekologický projekt je však pre súčasnú civilizáciu oveľa ťažším bremenom, ako sa svojho času Šimečka domnieval. Český filozof Václav Bělohradský hovorí, že sa hľadá nový politický systém pre antropocén: „Globalizace přinesla éru konjunkce, splývání, hybridizace, v níž se společnosti stávají heterogenními kolektivy těl, strojů, rovnic, výroků a teritorií smíchanými v novou geo-bio-moc, jejímž symbolem je třeba pojem globální oteplování; věk ideologií skončil. A globalizace přinesla také konec éry alternativ, nesmiřitelných verzí světa, post ideologické společnosti jsou zaplavovány hybridy, kterých se už nezbavíme...“ Dnes teda skôr stojíme pred otázkou, či pokračovaním utópie blahobytu bude nejaká orwellovská antiutópia, alebo radikálna systémová zmena, ktorá zmení náš pohľad ako na prírodu, tak aj zvýši našu citlivosť pre sociálne vylúčených, resp. tých, ktorí trpia dôsledkami konzumisticky orientovanej spoločnosti, týka sa to hlavne krajín tzv. tretieho sveta. Jedným z prejavov krízy politických elít a zväčšujúcou sa sociálnou nerovnosťou je dnes aj vzmáhajúci sa politický extrémizmus. Šimečkov doslov k Orwellovej dystópii preto môžeme čítať aj cez dnešnú situáciu, ale týka sa to vlastne väčšiny jeho textov.

V jednej z esejí, ktoré Šimečka napísal krátko pred novembrom 1989 píše, že by bolo naivné domnievať sa, že komunizmus odišiel zo scény pádom železnej opony, pretože žiadny komunizmus vlastne ani nikdy neexistoval, existovala len jeho boľševická a stalinská karikatúra, ktorá však bola negáciou sociálne spravodlivej spoločnosti, pretože totalitný režim sám vytvoril novú kastu privilegovaných, novú boľševickú aristokraciu: „Celý problém konce komunizmu” není jen nedorozuměním. Komunizmus není mrtev, protože nikdy neexistoval, nikdy skutečně nežil. Debaklem skončil svým rozsahem ojedinelý pokus realizovat nepřirozený, umělý projekt totální přeměny historicky upevněné lidské zkušenosti. (...) Svět však není ani po krachu tohoto pokusu tak dokonalý, aby mohl pustit z hlavy pomyšlení na svou sociální kultivaci, na sociální spravedlnost, na vyvažování bohatství a chudoby a pod.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Úvod – edičná poznámka

Na margo aktuálneho čítania Šimečkových esejí