Eka Kurniawan

BEAUTY IS A WOUND

Copyright © 2002 by Eka Kurniawan

By Agreement with Pontas Literary & Film Agency.

Translation copyright © 2015 by Annie Tucker

All rights reserved.

Translation © 2018 by Vladislav Gális

Jacket design © 2018 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5795-5

Napokon, keď si vyčistil zbroj, urobil prilbicu, dal meno svojmu koňovi a pokrstil aj sám seba, namyslel si, že mu už nič nechýba, len nájsť si dámu, do ktorej by sa zaľúbil, lebo potulný rytier bez ľúbosti je ako strom bez lístia a ovocia, ako telo bez duše.

Miguel de Cervantes: Don Quijote

1

Raz popoludní cez víkend v marci Dewi Aju po dvadsaťjeden rokoch vstala z hrobu. Pastierik, ktorý dovtedy driemal pod plumériou, sa pocikal, spustil krik a jeho štyri ovce sa bezhlavo rozbehli pomedzi kamenné i drevené náhrobky, akoby medzi ne hodili tigra. Všetko sa to začalo hrmotom, čo vychádzal zo starého hrobu s neoznačeným náhrobkom, ktorý pokrývala tráva po kolená, ale každý vedel, že je tam pochovaná Dewi Aju. Zomrela ako päťdesiatdvaročná, po dvadsaťjeden rokoch vstala z mŕtvych a od tej chvíle nikto netušil, ako jej treba počítať vek.

Keď pastierik vyrozprával ľuďom z celej štvrte, čo sa deje, zbehli sa k hrobu. Prišli, žmolili si okraje sarongov, na rukách držali deti, zvierali metly alebo boli ešte zablatení z polí, zhrčili sa za čerešňami a jatrofami a v neďalekých banánovníkových sadoch. Nik sa neodvážil podísť bližšie, iba počúvali hluk, čo stúpal zo starého hrobu, akoby sa zhromaždili okolo obchodníka s liekmi, ktorý každý pondelok ráno núkal na trhu svoj tovar. Dav strašidelné dianie vychutnával bez ohľadu na to, že každého by tá hrôza vydesila, keby jej čelil sám. Dokonca očakávali akýsi zázrak a nielen starú hlučnú hrobku, lebo žena zahrabaná na tej parcele bola za vojny prostitútkou pre Japoncov a kjaiovia vždy vravia, že ľudia poškvrnení hriechom určite nájdu v hrobe trest. Ten rachot istotne vydával bič anjela-mučiteľa, ale ľudí to nudilo a očakávali ešte nejaký ďalší div.

Keď napokon nastal, nastal v tej najfantastickejšej podobe. Hrob sa otriasol a popraskal a hlina explodovala, akoby ju zospodu niečo vyfúklo, vzniklo malé zemetrasenie a víchrica, ktorá rozmetala trsy trávy a náhrobné kamene, a za hlinou, čo pršala zhora ako opona, stála starena, vyzerala podráždená a stŕpnutá, stále zahalená v rubáši, akoby ju boli pochovali len včera večer. Ľudia sa v hystérii rozutekali ešte bezhlavejšie ako ovce a ich výkriky sa odrážali od múrov a vzdialených vrchov. Akási žena šmarila svoje dieťa do krovia a jeho otec hojdal v náručí trs banánov. Dvaja muži skočili do priekopy, iní poomdlievali pri ceste a ešte ďalší prebehli bez zastávky pätnásť kilometrov.

Dewi Aju to všetko videla, ale iba si trochu odkašlala, fascinovaná, že je uprostred cintorína. Už si rozviazala dva najvyššie uzly na rubáši a potom sa pustila do dvoch najnižších, aby si vyslobodila nohy a mohla kráčať. Vlasy jej zázračne narástli, takže keď si ich vytriasla z kalikového plátna, trepotali sa v popoludňajšom vánku, zametali zem a ligotali sa ako čierny lišajník v koryte rieky. Pokožku mala zvráskavenú, ale tvár jej žiarila belosťou a oči jej v jamkách ožili, keď zazreli zvedavcov, čo sa vyplazili zo svojich skrýš za kríkmi – polovica z nich utiekla, druhá zamdlela. Mrzuto si zašomrala, akí sú ľudia zlí, že ju pochovali zaživa.

Najprv si spomenula na svoje bábätko, ktoré už, samozrejme, dávno nebolo bábätkom. Pred dvadsaťjeden rokmi zomrela dvanásť dní po tom, čo porodila škaredé dievčatko, také škaredé, že babica, ktorá jej pomáhala, si nebola istá, či je to skutočne dieťa, a pomyslela si, že to môže byť aj hromádka výkalov, keďže otvor, z ktorého vychádzajú deti, a ten, z ktorého vychádzajú výkaly, sú od seba vzdialené iba dva centimetre. Lenže toto dieťa sa pomrvilo a usmialo, až napokon babica uverila, že je to skutočne ľudská bytosť, žiadny výkal, a povedala matke, ktorá ležala ochabnuto na posteli a nedávala najavo, že by chcela svojho potomka vidieť, že dieťa je na svete, je zdravé a vyzerá priateľsky.

„Je to dievča, však?“ spýtala sa Dewi Aju.

„Áno,“ odvetila babica, „tak ako tie tri pred ňou.“

„Štyri dcéry, všetky krásne,“ vyhlásila Dewi Aju načisto pobúreným tónom. „Mala by som si otvoriť vlastný bordel. Povedz, je aj táto pekná?“

Bábätko, tuho zakrútené v povojníku, sa v náručí babice pomrvilo a rozplakalo. Jedna žena chodila dnu a von, vynášala špinavé, zakrvavené handry, odniesla placentu a babica sa zarazila, lebo v nijakom prípade sa nemohla donútiť k vyhláseniu, že dieťa, ktoré vyzerá ako čierny výkal, je pekné. Pokúsila sa otázku ignorovať a povedala: „Už si stará, pochybujem, že budeš schopná dojčiť.“

„To je pravda. Tri deti ma úplne vycicali.“

„A stovky mužov.“

„Stosedemdesiatdva mužov. Najstarší mal deväťdesiat rokov, najmladší dvanásť, bolo to týždeň po jeho obriezke. Každého si dobre pamätám.“

Dieťa znovu zaplakalo. Babica povedala, že musí nájsť pre malú dojku. A ak nebude materské mlieko, tak kravské alebo psie alebo hádam aj potkanie. Hej, len choď, odvetila Dewi Aju. „Chuderka malá nešťastná,“ vzdychla babica s pohľadom upretým na znepokojivú tvár bábätka. Nedokázala by ju ani opísať, ale zdalo sa jej, že vyzerá ako prekliata pekelná obluda. Celé telo bábätka bolo čierne ako uhoľ, akoby ho spálili zaživa, a malo čudesnú a nerozpoznateľnú podobu. Napríklad si vôbec nebola istá, či je nos bábätka naozaj nos, pretože pripomínal skôr elektrickú zástrčku než akýkoľvek nos, ktorý kedy v živote videla. A ústa dieťaťa jej pripomínali štrbinu na chrbte pokladničky a uši vyzerali ako na hrnci. Bola hlboko presvedčená, že na celej zemi niet škaredšieho tvora, ako je tento krpec, a keby bola Boh, pravdepodobne by malú radšej na mieste zabila, ako ju nechala žiť – veď svet ju bude nemilosrdne týrať.

„Chúďa dieťa,“ vzdychla znovu babica a šla pohľadať nejakú dojku.

„Hej, chúďa dieťa,“ zamrmlala Dewi Aju, ktorá sa prehadzovala na posteli. „Už som spravila všetko, čo som mohla, aby som ťa zabila. Mala som prehltnúť granát, aby mi vybuchol v bruchu. Ach, ty nešťastnica. Presne ako zlí ľudia ani nešťastníci nezomierajú ľahko.“

Babica spočiatku schovávala tváričku novorodenca pred susedkami, ktoré prišli na návštevu. No keď povedala, že potrebuje mlieko pre dieťa, strkali sa a tlačili sa k nej, lebo tí, čo poznali Dewi Aju, vždy radi obzerali jej rozkošné detičky. Babica neodrazila útok zvedavcov, ktorí malej odhŕňali plátno z tváre, ale zato keď ju uvideli a hrôza, akú nikdy predtým nezazreli, ich prinútila zvresknúť, babica sa usmiala a pripomenula im, že sa dosť snažila uchrániť ich pred tým pekelným výzorom.

Keď trochu stíchli a babica rýchlo odišla, chvíľu len stáli a tvárili sa ako idioti, ktorým ktosi nečakane vymazal spomienky.

„Treba to rovno zabiť,“ vyhlásila jedna žena, prvá, ktorá sa prebrala z náhlej amnézie.

„To som už skúšala,“ povedala Dewi Aju, ktorá sa práve objavila len v pokrkvanej zástere a s handrou uviazanou okolo pása. Vlasy mala totálne rozstrapatené ako človek, ktorý sa odtackal od súboja s býkom.

Ľudia na ňu pozerali s ľútosťou.

„Je pekná, však?“ spýtala sa ich.

„Hm, áno.“

„Niet horšieho prekliatia, ako rodiť pekné ženy do sveta mužov odporných ako rujné psiská.“

Nikto jej neodpovedal, len na ňu súcitne hľadeli, dobre vedeli, že klamú. Rosinah, nemé dievča z hôr, ktoré u Dewi

Aju už roky slúžilo, ju odviedla do kúpeľne, kde už stihla pripraviť horúci kúpeľ. Tam sa Dewi Aju ponorila do aromatických sírových mydlín a nemé dievča jej napenilo vlasy olejom z aloy pravej. Jedine nemú nič z týchto udalostí nerozrušilo, hoci o škaredom dievčatku už určite vedela, pretože babici pomáhala pri práci len ona, Rosinah. Teraz vydrhla svojej panej chrbát pemzou, zakrútila ju do uteráka a potom upratala kúpeľňu, keď z nej Dewi Aju vyšla.

Niekto sa pokúsil odľahčiť pochmúrnu náladu a povedal jej: „Mali by ste jej dať nejaké dobré meno.“

„Hej,“ vzdychla Dewi Aju. „Volá sa Kráska.“

„Ach!“ zhíkli ľudia a trápne jej to vyhovárali.

„A čo tak Úraz?“

„Alebo Rana?“

„Preboha, len to nie.“

„Tak dobre, nech sa volá Kráska.“

Bezmocne sa dívali, ako Dewi Aju kráča naspäť do svojej izby, aby sa tam obliekla. Mohli len pozerať jeden na druhého a smutne si predstavovať dievčinu čiernu ako sadze s elektrickou zástrčkou uprostred tváre, ktorá nosí meno Kráska. Bola to hanba. Škandál.

Bola však pravda, že Dewi Aju sa svoje dieťa pokúsila zabiť, keď si uvedomila, že hoci je na svete už vyše polstoročia, znovu otehotnela. Tak ako pri ostatných deťoch ani tu nevedela, kto je otec, no na rozdiel od ostatných vôbec netúžila, aby dieťa prežilo. Tak prehltla päť mimoriadne silných tabletiek paracetamolu, ktoré dostala od dedinského lekára, a zaliala ich pollitrom sódy, čo ju takmer zabilo, ale ako sa neskôr ukázalo, na smrť dieťaťa to nestačilo. Preto vymyslela iný spôsob a zavolala istú babicu, ktorá bola ochotná dieťa zabiť a vypudiť ho z maternice tak, že jej do brucha zaviedla drevenú paličku. Dva dni a dve noci silne krvácala a drievko z nej vyšlo rozpadnuté na triesočky, ale dieťa ďalej rástlo. Skúšala nad ním zvíťaziť ešte šiestimi ďalšími spôsobmi, ale zakaždým márne a napokon sa vzdala s nárekom: „Toto je teda riadna zbojníčka a už vidím, že v tomto boji porazí aj vlastnú matku.“

A tak jej už brucho len rástlo a rástlo, v siedmom mesiaci podstúpila obrad selamatan a nechala dieťa prísť na svet, no odmietla sa naň pozrieť. Už trikrát predtým porodila dievča a všetky tri boli prekrásne, vyzerali ako trojčatá narodené jedno za druhým. Mala už takých bábätiek po krk, pripadali jej ako voskové figuríny vo výklade, takže nechcela vidieť svoje najmladšie dieťa, lebo si bola istá, že sa ničím nelíši od troch starších sestier. Samozrejme, mýlila sa a ešte netušila, aká odporná je jej najmladšia. Aj keď si susedky ukradomky šepkali, že dieťa vyzerá ako výsledok náhodného kríženia opice, žaby a varana komodského, nezišlo jej na um, že hovoria o jej dieťati. A keď spomínali, že včera v noci v lese zavýjali divé psy a do dediny sa zleteli sovy, ani náhodou to nepovažovala za zlé znamenie.

Keď sa obliekla, opäť si ľahla, náhle ju prekvapilo, aká je z toho všetkého vyčerpaná, zo štyroch pôrodov a života dlhšieho ako polstoročie. A potom si skleslo uvedomila, že ak to dieťa nechce zomrieť, možno by mala zo sveta odísť matka, aby sa nemusela dívať, ako z malej vyrastie mladá žena. Vstala, dotackala sa do dverí a pozrela na všetky susedky, ktoré v hlúčiku stále klebetili o novorodencovi. Z kúpeľne vyšla Rosinah a postavila sa k Dewi Aju, lebo vycítila, že pani sa chystá vydať rozkaz.

„Kúp mi rubáš,“ vyhlásila Dewi Aju. „Už som tomuto prekliatemu svetu dala štyri dievčatá. Je najvyšší čas, aby tadiaľto prešiel môj pohrebný sprievod.“

Ženy spustili jakot a obrátili k Dewi Aju hlúpe tváre. Porodiť škaredé dieťa je hanebné, ale takto ho opustiť, to je ešte hanebnejšie. No nepovedali jej to na rovinu, len ju odhovárali od takej bláznivej smrti, tvrdili, že sú ľudia, ktorí sa dožívajú aj vyše stovky, a že Dewi Aju je ešte na smrť primladá.

„Ak sa dožijem stovky,“ odvetila veľmi pokojne, „porodím osem detí. To je priveľa.“

Rosinah kúpila pre Dewi Aju biely kalikový rubáš a tá sa doň okamžite zahalila – aj keď to ešte nestačilo, aby hneď zomrela. A tak kým babica obchádzala štvrť a hľadala dojčiacu ženu (aj keď napokon márne a dieťa musela kŕmiť vodou, čo zostáva z oplachovania ryže), Dewi Aju pokojne ležala na posteli zahalená v rubáši a s tajomnou trpezlivosťou očakávala príchod anjela smrti.

Keď obdobie ryžovej vody prešlo a Rosinah už kŕmila dieťa kravským mliekom pre deti (ktoré v obchode predávali pod názvom Medvedie mlieko), Dewi Aju stále ležala v posteli a nikomu nedovolila, aby jej dieťa, ktoré sa volalo Kráska, priniesol do izby. Ale príbeh o škaredom bábätku a jeho matke zahalenej v umrlčom rubáši sa rozšíril ako mor a privábil ľudí, takže sa nielen z okolitých štvrtí, ale aj z najvzdialenejších dediniek v oblasti hrnuli k niečomu, čo bolo vraj ako narodenie proroka, ba dokonca niektorí prirovnávali zavýjanie divých psov k hviezde, ktorú videli traja králi pri narodení Ježiša, a matku zahalenú v rubáši porovnávali s vyčerpanou Máriou – to bolo už predsa len pritiahnuté za vlasy.

Návštevníci s vydeseným výrazom, ako keď dievčatko v zoo hladká tigrie mláďa, pózovali so škaredým bábätkom pred objektívom potulného fotografa. Ale najprv sa takto odfotili s Dewi Aju, ktorá stále ležala obklopená záhadným pokojom a vôbec sa nedala rušiť neprestajným lomozom. Prišlo aj veľa ľudí s vážnymi a nevyliečiteľnými chorobami v nádeji, že sa dieťaťa dotknú, ale to Rosinah rýchlo zakázala, lebo sa bála, že sa malá od toľkých baktérií nakazí, zato však žiadateľom pripravila vedrá s vodou, v ktorej sa Kráska predtým vykúpala. Prišli aj ďalší v nádeji, že získajú trochu šťastia pri stávkach alebo náhlu inšpiráciu na ziskový obchod. Pre tých všetkých pripravila nemá Rosinah, ktorá sa rýchlo pasovala za opatrovateľku dieťaťa, pokladničky na dary a návštevníci ich čoskoro zaplnili rupiovým bankovkami. Slúžka múdro predpokladala, že Dewi Aju napokon naozaj zomrie, a tak treba z tejto výnimočnej príležitosti vytĺcť trochu peňazí, aby potom nemala starosti o Medvedie mlieko alebo o to, že v dome zostanú samy, keďže Kráskine tri staršie sestry tam nemožno očakávať.

Ale rozruch sa rýchlo skončil, keď prišla polícia a s nimi kjai, ktorý to celé považoval za kacírstvo. Kjai sa rozzúril a prikázal Dewi Aju, aby s tým hanebným správaním prestala, dokonca ju požiadal, aby si vyzliekla rubáš.

„Kto žiada prostitútku, aby sa vyzliekla,“ odvrkla pohrdlivo Dewi Aju, „mal by mať dosť peňazí, aby jej zaplatil. Máte?“

Kjai sa rýchlo pomodlil o milosrdenstvo, odišiel a nikdy viac sa tam neukázal.

Opäť zostala len mladá Rosinah, ktorú šialenstvo jej panej netrápilo, nech už sa prejavilo v akejkoľvek podobe, a bolo čoraz očividnejšie, že len ona tej žene rozumie. Dávno predtým, ako sa Dewi Aju pokúsila zabiť dieťa vo svojom tele, raz vyhlásila, že ju už nudí rodiť deti, a Rosinah z toho neomylne usúdila, že je znovu tehotná. Keby Dewi Aju povedala také niečo susedkám, ktoré klebetnosťou prekonávali aj vyjúce psiská, povýšenecky by sa uškŕňali a tvrdili by, že sú to len reči – prestaň sa kurviť a nemusíš sa báť, či ťa niekto nabúcha, povedali by jej. Len tak medzi nami, toto sa dalo povedať hociktorej prostitútke, ale nie Dewi Aju. Tá nikdy nepokladala svoje tri (a teraz štyri) deti za dôsledok prostitúcie, a ak dievčatá nemajú otcov, vyhlasovala, tak len preto, lebo ich naskutku, naozaj nemajú, nie preto, že by nevedeli, kto sú ich otcovia, a rozhodne nie preto, že sa nikdy s nijakým mužom nepostavila pred náčelníka dediny. Verila, že sú to deti démonov.

„Satan si vyhadzuje z kopýtka rovnako rád ako Boh či bohovia,“ hovorievala. „Ako Mária porodila Božieho syna a dve manželky kráľa Pándua porodili božské deti, moja maternica je miestom, kam vkladajú svoje semeno démoni, a tak rodím démonické deti. A už mám toho plné zuby, Rosinah.“ Rosinah sa, ako často predtým, len usmiala. Nevedela hovoriť, len nesúvisle mrmlať, ale vedela sa usmievať a usmievala sa rada. Dewi Aju si ju veľmi obľúbila, najmä vďaka tomu úsmevu. Raz o nej povedala, že je slonie dieťa, lebo slony, aj keď sú nahnevané, sa stále usmievajú, presne ako tie v cirkuse, čo chodí do mesta takmer vždy na konci roka. Dievča svojou znakovou rečou, ktorá sa nedala naučiť v nijakej škole pre nemých, ale musela ju učiť Rosinah osobne, vysvetlilo Dewi Aju, že sa nemá prečo sťažovať – neporodila predsa dvadsať detí, kým Gándhárí porodila Dhrtaráštrovi celú stovku. Dewi Aju to rozosmialo. Páčil sa jej slúžkin detský zmysel pre humor a so smiechom jej odsekla, že Gándhárí neporodila stovku detí na sto ráz, porodila len jeden obrovský kus mäsa, ktorý sa zmenil na sto detí.

Takto veselo sa Rosinah venovala svojej práci a vôbec nič ju nerozhádzalo. Starala sa o dieťa, dvakrát do dňa sa pozvŕtala v kuchyni a každé ráno prala, kým Dewi Aju ležala takmer bez pohybu a skutočne už vyzerala ako mŕtvola, ktorá len čaká, kedy jej ľudia vykopú hrob. Samozrejme, ak vyhladla, vstala a najedla sa a každé ráno a popoludní chodievala na záchod. Ale zakaždým sa vrátila, zakrútila sa do rubáša a ľahla si, vystretá a meravá, s perami skrivenými do mdlého úsmevu. Dosť susedov ju špehovalo cez otvorené okno. Rosinah ich z času na čas odháňala, ale nikdy sa jej to nepodarilo a ľudia sa vypytovali, prečo sa Dewi Aju rovno nezabije. Neodpovedala im, ani sarkasticky ako obyčajne, len ticho a celkom nehybne ležala.

Dlho očakávaná smrť napokon prišla popoludní dvanásteho dňa po narodení škaredej Krásky, alebo o tom aspoň boli všetci presvedčení. Znamenie, že smrť je blízko, sa objavilo už ráno, keď Dewi Aju povedala slúžke, že nechce mať na náhrobku svoje meno, len tento epitaf: „Porodila som štyri deti a potom som zomrela.“ Rosinah počula bezchybne a vedela aj čítať a písať, tak si správu do slova a do písmena zapísala, ale príkaz okamžite zrušil imám z mešity, ktorý mal viesť pohrebné obrady a nazdával sa, že taká bláznivá požiadavka ešte znásobí hriešnosť celej situácie. Rozhodol, že žena nebude mať na náhrobku vôbec nič.

Dewi Aju našla popoludní jedna susedka, ktorá ju špehovala cez okno, v tom pokojnom spánku, aký sa vyskytuje len v posledných dňoch človeka. Ale bolo tam ešte niečo – pach bóraxu. Rosinah ho kúpila v pekárni a Dewi Aju sa poprášila týmto konzervantom mŕtvol, ktorý si iní ľudia občas miešali do mäsových guliek bakso. Rosinah jej v posadnutosti smrťou nebránila, a aj keby jej pani prikázala vykopať hrob a pochovať ju zaživa, bola by poslúchla a považovala to za ďalšiu ukážku jej jedinečného zmyslu pre humor, no hlúpa špehúnka to tak nevnímala. Tá žena skočila cez okno dnu, presvedčená, že Dewi Aju už zašla priďaleko.

„Počúvaj, ty kurva, čo si sa vyspala so všetkými našimi chlapmi!“ oborila sa na ňu. „Ak už chceš zomrieť, tak zomri, ale neopováž sa zachovať svoje telo, lebo je to len hnijúca zdochlina a nik ti ju nebude závidieť.“ Strčila do nej, ale telo sa iba prekotúľalo na bok, neprebudilo sa.

Rosinah vošla a naznačila, že Dewi Aju je už určite mŕtva.

„Tá kurva že je mŕtva?“ Rosinah prikývla.

„Mŕtva?!“ Vtedy tá sentimentálna baba prejavila svoju skutočnú povahu, rozrevala sa, akoby jej umrela vlastná matka, a pomedzi hrdelné vzlyky vyrážala: „Vlani ôsmeho januára zažila naša rodina najkrajší deň. Môj manžel vtedy našiel pod mostom peniaze, išiel do bordelu Mamy Kalong a vyspal sa presne s touto prostitútkou, ktorá tu teraz leží predo mnou mŕtva. Potom sa vrátil domov a bol to jediný deň, keď sa k svojej rodine správal láskavo. Dokonca nikoho z nás nezbil.“

Rosinah na ňu s odporom zazrela, akoby naznačovala, že nikomu nemožno zazlievať, ak mláti takú otravu, potom sa zavýjajúcej susedy zbavila, lebo ju poslala rozniesť správu, že Dewi Aju je mŕtva. Nebolo treba zháňať rubáš, lebo si ho kúpila už pred dvanástimi dňami, ani ju umývať, lebo sa už poumývala sama, ba dokonca si sama zakonzervovala telo. „Keby bola mohla,“ naznačila Rosinah rukami imámovi z najbližšej mešity, „bola by si aj sama odriekala modlitby.“ Imám na nemú nenávistne pozrel a vyhlásil, že jemu samému sa vôbec nechce odriekať modlitby za tú zdochnutú prostitútku, nieto ju ešte aj pochovať. „Keďže je mŕtva,“ odpovedala Rosinah (stále znakovou rečou), „tak už nie je prostitútka.“

Imám z tej mešity, kjai Džahro, napokon rezignoval a odslúžil pohreb Dewi Aju.

Až do svojej smrti, ktorú málokto očakával tak skoro, svoje dieťa nikdy nevidela. Ľudia vraveli, že to mala šťastie, lebo každá matka, ktorá by uvidela, akú ohavu priviedla na svet, by bola nepredstaviteľne smutná. Sotva by tak pokojne zomrela a nedokázala by ani odpočívať v pokoji. Iba Rosinah si nebola celkom istá, či by Dewi Aju pri pohľade na dieťa zosmutnela, lebo vedela, že sa jej na celom svete nič tak neprotivilo ako krásne bábätko ženského pohlavia. Radovala by sa, keby vedela, ako veľmi sa jej najmladšia líši od starších sestier – lenže sa to nedozvedela. Keďže nemá služobníčka svoju paniu vždy na slovo poslúchala, ani v dňoch pred smrťou jej dieťa nevnucovala, hoci keby Dewi

Aju zistila, ako malá vyzerá, možno by svoju smrť ešte odložila, aspoň o pár rokov.

„To je nezmysel, o čase smrti rozhoduje Boh,“ vyhlásil kjai Džahro.

„Dvanásť dní sa pripravovala na smrť a potom zomrela,“ gestikulovala Rosinah, ktorá od panej prevzala jej tvrdohlavosť.

V súlade s vôľou nebohej sa Rosinah stala poručníčkou nešťastného dieťaťa. Takže jej pripadla aj márna úloha poslať telegramy trom dcéram Dewi Aju so správou, že ich matka zomrela a pochovajú ju na verejnom cintoríne Budi Dharma. Ani jedna z dcér neprišla, ale pohreb sa konal na druhý deň a bola to slávnosť, aká sa v meste už roky nevyskytla a ani mnoho nasledujúcich rokov vyskytnúť nemala. To preto, že takmer všetci muži, ktorí s prostitútkou kedy spali, sa s ňou rozlúčili nežnými bozkami vdýchnutými do kytíc jazmínových kvetov, ktoré potom hádzali na cestu, keď okolo nich niesli rakvu. Aj ich manželky a milenky sa zišli okolo cesty, tlačili sa na chrbty svojich mužov a gánili s pretrvávajúcou žiarlivosťou, lebo si boli isté, že tí nadržanci by sa stále pobili o príležitosť znovu sa vyspať s Dewi Aju, hoci z nej zostala len mŕtvola.

Rosinah kráčala za rakvou, ktorú niesli štyria muži zo štvrte. Dieťa tuho spalo v jej objatí, chránené pod čiernym závojom, ktorý mala na hlave. Žena, plačka, kráčala vedľa nej s košíkom kvetných lupienkov. Rosinah brala kvety do hrsti a rozhadzovala ich spolu s mincami, o ktoré sa rýchlo pobili deti, čo aj podbiehali rakvu, len aby sa k nim dostali, a riskovali, že spadnú do zavlažovacieho kanála alebo ich pošliapu smútoční hostia, prespevujúci prorokove slová.

Dewi Aju pochovali v odľahlom kúte cintorína medzi hrobmi ďalších nešťastníkov, lebo tak sa kjai Džahro dohodol s hrobárom. Bol tam pochovaný zlopovestný zlodej z koloniálnej éry, jeden šialený vrah, viacero komunistov a teraz aj prostitútka. Ľudia verili, že tieto nešťastné duše sú v hrobe opäť podrobované skúškam a mukám, a preto je múdre držať ich ďalej od hrobov zbožných ľudí, ktorí chcú odpočívať v pokoji, dať sa požierať červami a nerušene hniť a bez veľkého rozruchu sa milovať s nebeskými nymfami.

Len čo sa slávnostné obrady skončili, ľudia na Dewi Aju veľmi rýchlo zabudli. Od toho dňa k jej hrobu nikto nechodieval, dokonca ani Rosinah a Kráska. Nechali ho, nech sa rozpadáva, bičovaný morskými búrkami, pokrytý záľahami opadaných kvetov plumérie a zarastený divou sloňou trávou. Ibaže Rosinah mala veľmi presvedčivý dôvod, prečo sa o hrob Dewi Aju nestarala. „Opatrujeme len hroby nebohých,“ povedala škaredému dieťaťu (svojou znakovou rečou, ktorej bábätko, samozrejme, nerozumelo).

Rosinah možno naozaj videla do budúcnosti, možno túto skromnú schopnosť zdedila po múdrych predkoch. Do mesta prišla pred piatimi rokmi s otcom, ktorý ťažil v horách piesok, ale bol už starý a postihnutý vážnym reumatizmom. Mala vtedy len štrnásť rokov. Objavili sa v izbe Dewi Aju v bordeli Mamy Kalong. Prostitútku spočiatku vôbec nezaujímala ani dievčinka, ani jej otec, starec s nosom ako zobák papagája, so striebristými kučeravými vlasmi, s vráskavou pokožkou tmavou ako meď a najmä s prehnane opatrnou chôdzou, akoby hrozilo, že sa mu všetky kosti v tele zosypú na hromadu, keby ho čo i len trošku štuchla. Dewi Aju ho však spoznala a povedala:

„Tebe nestačí, starý? Predvčerom v noci sme sa milovali.“ Muž sa usmial ostýchavo ako mládenec, čo stretol svoju lásku, a prikývol. „Chcem zomrieť v tvojom náručí,“ povedal. „Nemám ti čím zaplatiť, ale dám ti toto nemé dieťa. Je to moja dcéra.“

Dewi Aju sa na dievčinu zmätene zadívala. Rosinah stála neďaleko od nej, pokojne a priateľsky sa na ňu usmievala.

Vtedy bola ešte veľmi chudá, mala na sebe vyšívané šaty, ktoré jej boli priveľké, bola bosá a zvlnené vlasy mala stiahnuté dozadu gumičkou. Ako väčšina vrchárok mala hladkú pokožku a prostú okrúhlu tvár, inteligentné oči, ploský nos a plné pery, ktorými sa vedela na každého príjemne usmiať. Dewi Aju nemala ani potuchy, aký úžitok by bol z takého dievčaťa, a znovu pozrela na starca.

„Sama mám tri dcéry, čo by som robila s týmto deckom?“ spýtala sa ho.

„Vie čítať a písať, aj keď nevie hovoriť,“ odvetil. „Všetky moje deti vedia čítať a písať a ešte aj hovoria,“ povedala Dewi Aju so zádrapčivým smiechom. Ale starec bol pevne odhodlaný vyspať sa s ňou a zomrieť jej v náručí a zaplatiť jej svojou nemou dcérou. Nech si s dievčaťom robí, čo chce.

„Môžeš z nej spraviť prostitútku a brať si peniaze, ktoré zarobí, kým bude žiť,“ opisoval. „Alebo, ak by s ňou nechcel ísť žiadny muž, môžeš ju posekať na kúsky a predať jej mäso na trhu.“

„Nie som si istá, či by mal niekto chuť na jej mäso,“ povedala Dewi Aju.

Starec dobiedzal a po chvíli začal pripomínať malé dieťa, ktoré ani neudrží moč. Niežeby Dewi Aju nechcela byť láskavá a poskytnúť starcovi pár krásnych hodín na svojom matraci, ale tento zvláštny obchod ju úplne zmiatol, pozerala raz na starca, raz na nemé dieťa, až si dievča napokon vypýtalo kúsok papiera a ceruzku a napísalo:

„Len sa s ním vyspi, aj tak každú chvíľu zomrie.“

A tak sa so starcom vyspala, nie preto, že by súhlasila s obchodom, ale pre slová dieťaťa, že onedlho vypustí dušu. Zápasili na posteli, kým nemé dievča sedelo na stoličke pred dverami spálne a stískalo v rukách malý vak so svojimi šatami, ktorý ešte pred chvíľou niesol jej otec. Čakalo. Ako sa ukázalo, Dewi Aju nepotrebovala veľa času a priznala, že toho ani veľa necítila, len pošteklenie v rozkroku. „Ako keby sa mi o pupok obtrela vážka,“ povedala prostitútka. Muž sa na ňu zúrivo vrhol takmer bez rečí, ako batalión holandských vojakov s rozkazom všetko zničiť, pohyboval sa voľne, zabudol na reumu. Jeho náhlivosť rýchlo priniesla svoje plody, keď krátko zastonal a telo sa mu naplo v kŕči; Dewi Aju si spočiatku myslela, že je to kŕč muža, ktorý vypustil obsah svojho mieška, ale ukázalo sa, že to bolo niečo viac – starec zároveň vypustil dušu. Zomrel v jej objatí s kopijou stále mokrou a napriahnutou.

Pochovali ho v tichosti v tom kúte cintorína, kde mala neskôr ležať aj Dewi Aju. Hoci sa Rosinah o hrob svojej panej nestarala, na konci každého pôstneho mesiaca využila príležitosť navštíviť otcov hrob, vytrhala trávu a bez viery sa modlila. Dewi Aju si odviedla nemé dievča domov, nie ako plácu za ten smutný večer, ale preto, lebo už nemalo ani otca, ani matku, ani žiadnu rodinu. Aspoň mi bude doma robiť spoločnosť, pomyslela si vtedy, vždy popoludní mi hľadať vo vlasoch vši a strážiť dom, keď pôjdem do bordelu.

Rosinah vôbec nenašla živú domácnosť, akú očakávala, ale prostú chyžu, tichú a pokojnú. Boli tam krémové steny, ktoré vyzerali, že ich roky nikto nenatieral, zaprášené zrkadlá a plesnivé závesy. Ešte aj kuchyňa vyzerala, že sa používa len z času na čas, keď tam niekto uvarí kávu. Jediné miestnosti, ktoré vyzerali, že sa o ne majiteľka dobre stará, boli kúpeľňa s veľkou japonskou vaňou a spálňa panej domu. Počas prvých dní v dome sa Rosinah predviedla ako dievča, ktoré si stojí za to nechať. Kým si Dewi Aju popoludní zdriemla, Rosinah premaľovala steny, umyla podlahy, vydrhla okná pilinami, ktoré si vypýtala od tesára, vymenila závesy a začala sa starať o záhradu, čo sa onedlho naplnila všemožnými druhmi kvetov. Keď sa Dewi Aju prebudila, prvý raz po veľmi dlhom čase k nej z kuchyne zavanula vôňa byliniek a korenia a spoločne sa najedli, kým musela ísť von. Rosinah si nič nerobila z ošarpaného domu, ktorý potreboval veľa starostlivosti, ale zaujalo ju, že tam bývajú len ony dve. Vtedy sa ešte Dewi Aju nenaučila jej znakovú reč, a tak Rosinah znovu písala.

„Vravíš, že máš tri deti?“

„Presne tak,“ prikývla Dewi Aju. „Odišli, len čo sa naučili rozopnúť mužovi rázporok.“

Rosinah si na tú odpoveď spomenula, keď jej Dewi Aju o niekoľko rokov neskôr povedala, že už nechce otehotnieť (hoci už bola tehotná) a že má plné zuby rodenia detí. Často sa popoludní zhovárali, sedávali vo dverách kuchyne, dívali sa na sliepky, ktoré začala chovať Rosinah, ako hrabú v prachu, a Dewi Aju rozprávala ako Šeherezáda fantastické príbehy, väčšinou o svojich krásnych dcérach. Tak sa medzi nimi rozvinulo priateľstvo, ktoré bolo plné porozumenia, takže keď sa Dewi Aju pokúšala rozličnými spôsobmi zabiť dieťa vo svojom bruchu, Rosinah jej nebránila. Aj keď si už Dewi Aju zúfala, Rosinah sa opäť preukázala ako múdre dievča a znakmi jej povedala:

„Modli sa, aby to dieťa bolo škaredé.“

Dewi Aju odvetila: „Už roky neverím, že by modlitba niečo zmohla.“

„Podľa toho, ku komu sa modlíš,“ usmiala sa Rosinah.

„Je pravda, že niektorí bohovia sú dosť skúpi.“

Dewi Aju sa teda skúsila modliť. Modlila sa, vždy keď si na to spomenula; v kúpeľni, v kuchyni, na ulici, ba aj keď sa na jej tele natriasal obézny muž, okamžite v duchu povedala, nech už moju modlitbu počúva ktokoľvek, boh či démon, anjel alebo džin, prosím ťa, daruj môjmu dieťaťu ošklivosť. Dokonca si začala predstavovať rozličné škaredé veci. Napríklad si pomyslela na rohatého čerta s tesákmi ako kly a vravela si, aké by bolo príjemné mať také dieťa. Jedného dňa uvidela elektrickú zástrčku a predstavila si ju ako nos bábätka. Predstavila si aj, že by malo uši ako hrniec a ústa ako štrbina na chrbte pokladničky a vlasy, čo vyzerajú ako slama v metle. Dokonca od radosti poskočila, keď objavila v záchode mimoriadne odporný výkal, a prosila, či by nemohla mať také dieťa, s pokožkou ako varan komodský a s nohami ako korytnačka. Dewi Aju sa poddávala predstavivosti, ktorá bola zo dňa na deň bujnejšia, a dieťa jej v maternici zatiaľ rástlo a rástlo.

Vyvrcholenie nastalo večer, keď bol počas jej tehotenstva mesiac siedmy raz v splne a ona sa s pomocou Rosinah kúpala v ružovej vode. Tej noci môže žena vysloviť prianie, ako má vyzerať jej dieťa, a nakresliť jeho tvár na škrupinu kokosového orecha. Väčšina matiek by na jej mieste nakreslila tvár krásnej Draupadí, Síty, Kuntí alebo hociktorej najkrajšej postavy z divadla wajang, a ak dúfali, že porodia chlapca, nakreslili Judhišthiru, Ardžunu alebo Bhímu. Ale Dewi Aju – možno prvá, ktorá to tak urobila, a preto si až do svojej smrti nemohla byť istá výsledkom – nakreslila čiernym uhlíkom škaredé dieťa. Dúfala, že nebude pripomínať nikoho a nič, čo kedy videla, iba ak divú sviňu či opicu. A tak nakreslila postavu strašidelnej obludy, akú ešte nikdy nevidela a ani neuvidí, kým ľudia nepochovajú jej mŕtve telo.

Ale napokon dcéru predsa len uvidela, po tých dvadsaťjeden rokoch, v deň, keď vstala z hrobu.

Deň sa akurát menil na noc a cyklóny priniesli lejak, ktorý signalizoval, že sa mení aj ročné obdobie. Divé psy adžaky zavýjali v horách ostrými hlasmi, prehlušovali aj muezína z mešity, ktorý zvolával ľud na večernú modlitbu, a to zjavne neúspešne, lebo ľuďom sa nechce vychádzať z domu, keď za súmraku husto prší a počujú vytie divých psov a najmä keď sa po cestách potuluje ufúľaný duch v umrlčom rubáši a kňučí.

Vzdialenosť z verejného cintorína do jej domu nebola krátka, ale motocykloví taxikári radšej hodili motorky do priekopy a zmizli, než by Dewi Aju odviezli. Ani minibusy jej nezastali. Dokonca aj stánky s jedlom a obchody pri ceste majitelia radšej pozatvárali, dobre pozamykali dvere aj okná. Na ulici nebol nikto, dokonca ani bezdomovci či blázni, nik okrem stareny, ktorá vstala z mŕtvych. Len netopiere z celej sily mávali krídlami, vrhali sa proti búrke a pohybovali sa na oblohe a občas sa roztiahli závesy a odhalili tváre bledé od strachu.

Triasla sa od zimy a bola hladná. Zopárkrát zaklopala na dvere ľuďom, ktorí, ako sa nazdávala, by si ju ešte mohli pamätať, ale obyvatelia radšej čušali, ak teda už načisto nezamdleli. Preto sa nesmierne potešila, keď v diaľke rozoznala vlastný dom, ktorý stále vyzeral presne tak ako v deň, keď ju položili do hrobu. Plot obrastala bugenvilea, okolo domu kvitli chryzantémy, v lejaku vyzerali pokojne, a z lampy na verande sa šírilo teplé svetlo. Dewi Aju zatúžila vidieť Rosinah a úpenlivo dúfala, že ju čaká tanier s večerou. Tá predstava ju trochu pohnala, ako ľudí na železničných a autobusových staniciach, takže sa uvoľnil rubáš, ktorý povieval v búrke, ale jej ruka rýchlo schmatla kalikové plátno a ovinula ho znovu okolo tela, ako keď sa mladá dievčina zahaľuje po kúpeli do osušky. Zatúžila vidieť aj svoje dieťa, to štvrté, a dúfala, že zistí, ako vyzerá. Je pravda, čo ľudia hovoria, že ráno je múdrejšie večera, po dlhom spánku človek niekedy ozaj zmení mienku, najmä ak spal dvadsaťjeden rokov.

Na stoličke na verande sedelo pod prízračnou aureolou svetla osamotené dievča, presne tam, kde Dewi Aju a Rosinah trávievali popoludnia a hľadali si navzájom vo vlasoch vši. Dievčina sedela, akoby na niekoho čakala. Dewi Aju si najskôr pomyslela, že je to Rosinah, no len čo zastala bližšie, uvedomila si, že ju nespoznáva. Takmer zvrieskla, keď uvidela desivú postavu, ktorá vyzerala, akoby utrpela vážne popáleniny, a zlovoľný hlas v hlave jej pošepol, že sa nevrátila na zem, ale blúdi peklom. Mala však dosť rozumu, aby rýchlo dospela k záveru, že je to len nešťastné dievča, ba dokonca v duchu vzdala vďaku, že konečne stretla niekoho, kto pri pohľade na starenu v rubáši a v lejaku neutiekol. Samozrejme, ešte jej nedošlo, že je to jej dcéra, keďže nevedela, že prešlo dvadsaťjeden rokov, a tak ju pozdravila, aby rozptýlila zmätok.

„Toto je môj dom,“ vysvetľovala. „Ako sa voláš?“

„Kráska.“

Dewi Aju sa naozaj nezdvorilo rozrehotala, ale potom sa zarazila a všetko pochopila. Posadila sa na druhú stoličku, ktorú od tej prvej oddeľoval stôl zakrytý žltým obrusom a so šálkou kávy, čo patrila dievčaťu.

„Ako keď krava vidí, že jej čerstvo narodené teľa už vie behať,“ vyhlásila v pomykove, potom zdvorilo poprosila o kávu na stole a hneď ju aj vypila. „Ja som tvoja matka,“ oznámila jej, celá hrdá, že dcéra sa vydarila presne tak, ako dúfala. Keby nelialo ako z krhly, keby nebola hladná a keby mesiac jasne svietil, bola by sa rozbehla, vyliezla na strechu a oslávila to tancom.

Dievča na ňu nepozrelo a vôbec nič nepovedalo.

„Čo robíš uprostred noci na verande?“ spýtala sa jej Dewi Aju.

„Čakám na princa,“ odvetila napokon dievčina, ale stále k nej neobrátila hlavu. „Na princa, ktorý ma odkľaje a zbaví tejto škaredej tváre.“

O peknom princovi snívala, odkedy si uvedomila, že iní ľudia nie sú takí mrzkí ako ona. Rosinah s ňou kedysi, keď ešte Krásku nosila na rukách, chodila k susedom, ale nikto ich neprijal, lebo ich deti kričali a plakali až do večera a starí ľudia okamžite zaľahli s horúčkou a o dva dni zomreli. Všade ju odmietali a tak to bolo, aj keď prišiel čas nastúpiť do školy; Krásku nevzali ani do jednej. Rosinah skúsila riaditeľa uprosiť, ale vyzeralo to, že ho viac zaujíma nemá mladá žena ako škaredé dievčatko, a za zavretými dverami riaditeľne ju chrapúnsky obchytkával. Múdra Rosinah si pomyslela, že keď sa chce, všetko sa dá, a ak musí prísť o panenstvo, aby dostala Krásku do školy, spraví to. A tak sa v to dopoludnie ocitla nahá na riaditeľovej kancelárskej stoličke a milovali sa pod hučiacim ventilátorom dvadsaťtri minút, lenže Kráske dochádzku aj tak neumožnili, lebo ostatné deti by odmietli nastúpiť.

Rosinah sa nevzdala a rozhodla sa, že ju bude učiť doma, aspoň čítanie, písanie a počty. No kým ju stihla čokoľvek naučiť, ohromená zistila, že dievča už vie správne spočítať škreky jašterov. Ešte väčšmi ju Kráska prekvapila, keď raz vytiahla hromádku kníh, čo zostali po jej matke, a začala z plných pľúc nahlas čítať, hoci ju nikto nikdy neučil abecedu. Niečo na tom nebolo v poriadku, na týchto ohromujúcich príhodách, ktoré sa začali ešte pred rokmi, keď sa dievča pustilo do rozprávania, celkom samo, a Rosinah netušila, kto ho to mohol naučiť. Rosinah sa pokúsila malú špehovať, ale dieťa nikdy nezašlo ďalej ako k plotu a nikto sa u nich nikdy nevyskytoval, takže sa nestýkala s nikým okrem nemej slúžky, ktorá rozprávala rukami. A predsa poznala výrazy pre všetky viditeľné aj neviditeľné veci, mačky, jašterice, sliepky a kačice, čo sa im motali okolo domu. Odhliadnuc od týchto divov, stále to bolo nešťastné, škaredé a úbohé dievčatko. Rosinah ho často pristihla, ako stojí za závesom pri okne a vykúka na ľudí na ulici, alebo keď musela ísť niečo kúpiť, malá na ňu hľadela, akoby prosila, nech ju vezme so sebou. Samozrejme, Rosinah by ju vďačne vzala, ale dievčatko by sa vzpieralo, ľútostivým hláskom by opakovalo: „Nie, radšej nepôjdem, lebo ľuďom do konca života nebude chutiť jesť.“

Kráska vychádzala von len skoro ráno, keď ešte ľudia spali, všetci okrem predavačov zeleniny, ktorí sa náhlili na trh, alebo farmárov, ktorí sa náhlili na polia, alebo rybárov, ktorí sa náhlili domov, kráčali či leteli na bicykloch, ale títo ľudia ju v rannom šere nevideli. To boli chvíle, keď mohla spoznávať svet, s netopiermi, čo sa vracali do svojich hniezd, s vrabcami, čo pristávali na púčikoch mandľovníkov, s kohútmi, čo hlasno kikiríkali, s motýľmi, čo sa liahli z kukiel a sušili sa na lupienkoch ibišteka, s mačiatkami, čo sa naťahovali na rohožiach, s vôňami, čo sa tiahli z kuchýň susedov, s rachotom motorov štartujúcich v diaľke, so slovami rozhlasovej kázne, čo odkiaľsi zaznievala, a najmä so žiariacou Venušou na východe, a toto všetko si vychutnávala, keď sedela na hojdačke zavesenej na konári egrešovca. Rosinah ani nevedela, že to malé svetielko, čo tak jasne žiari, sa volá Venuša, ale Kráska to vedela veľmi dobre, tak ako postupne spoznala všetky astrologické znamenia a súhvezdia na oblohe.

Len čo svitol deň, zmizla v dome, ako keď sa hlava korytnačky stiahne preč od tých, čo ju rušia, lebo školáci sa zakaždým zastavili pred bránou v plote, zvedavo vyvaľovali oči na dvere a okná a dúfali, že ju zazrú. Starí ľudia im už vyrozprávali strašidelné historky o desivej Kráske, ktorá v tom dome býva a je schopná odrezať im hlavy za najmenšiu neposlušnosť, zožrať ich zaživa za každé vzdorovité fňukanie; tie príbehy ich mátali a zároveň stupňovali ich túžbu stretnúť sa s ňou a presvedčiť sa, či taký desivý prízrak naozaj existuje. Ale nikdy sa s ňou nestretli, lebo Rosinah veľmi rýchlo vyšla a pohrozila im metlou, a tak sa rozpŕchli, len cestou ešte vykrikovali na nemú mladú ženu nadávky. Popravde, nielen deti sa zastavovali pred bránou v plote s nádejou, že Krásku uvidia; aj ženy, ktoré sa tadiaľ viezli v rikšiach bečak, obracali hlavy a to isté robili ľudia cestou do práce i pastieri ženúci ovce.

Kráska zato chodievala von večer, keď už mali deti zakázané vyjsť z domu, rodičia mali prácu s deťmi a vonku boli len rybári, ktorí sa náhlili k moru s veslami a sieťami na chrbte. Sedávala na stoličke na verande a spoločnosť jej robila šálka kávy. Keď sa jej Rosinah opýtala, čo robí neskoro večer na verande, Kráska odpovedala tak ako svojej matke: „Čakám, kým príde princ, odkľaje ma a zbaví tejto škaredej tváre.“

„Úbožiatko,“ povedala jej matka v ten večer, v prvý večer, keď sa stretli. „Mala by si skôr tancovať od radosti nad takým požehnaním. Poďme dnu.“

Dewi Aju opäť zažila pohostinnosť à la Rosinah, keď jej nemé dievča takmer okamžite pripravilo teplú vodu do jej starej vane, kúpeľ aj so sírou, s pemzou, kúskami santalového dreva a betelovými listami, vďaka ktorým sa pri večeri mohla ukázať osviežená. Rosinah s Kráskou len žasli nad jej vlčím apetítom, lebo jedla, akoby si chcela vynahradiť roky a roky, ktoré uplynuli bez stravy. Zjedla dva celé tuniaky aj s kosťami a chrbticou, misku polievky a dva taniere ryže. Ako nápoj jej slúžil číry vývar s kúskami vtáčích hniezd. Jedla rýchlejšie ako jej dve spoločníčky. Keď dojedla, v bruchu jej neprestajne klokotalo, a keď hrmotne vypustila zo zadku vetry, ten typ prdnutia, ktorý sa nedá udržať, poutierala si ústa servítkou a pritom sa opýtala:

„No, tak ako dlho som bola mŕtva?“

„Dvadsaťjeden rokov,“ odvetila Kráska.

„Pardon, to bolo pridlho,“ povedala ľútostivo, „ale v hroboch nebývajú budíky.“

„Nabudúce si ho nezabudni zobrať,“ odvetila pozorne Kráska a potom dodala: „A nezabudni si moskytiéru.“

Dewi Aju jej slová, prednesené tichým ostrým spevavým sopránom, ignorovala a pokračovala: „Určite vás trochu prekvapilo, že som vstala z hrobu po dvadsaťjeden rokoch, lebo ešte aj ten vlasáč, čo zomrel na kríži, bol mŕtvy len tri dni a potom vstal.“

„Veľmi nás to prekvapilo,“ vyhlásila Kráska. „Nabudúce pošli pred príchodom telegram.“

Dewi Aju sa ten hlas už nedarilo ignorovať. Keď o ňom chvíľu premýšľala, vycítila v poznámkach mladej ženy nepriateľstvo. Pozrela na ňu, ale škaredé dievča sa na ňu iba usmialo, akoby naznačovalo, že jej len pripomína, aby nekonala tak nepremyslene. Dewi Aju pozrela aj na Rosinah, akoby dúfala, že jej pomôže, ale aj nemá žena sa iba usmiala, na pohľad vôbec nie dvojzmyselne.

„A ty, Rosinah, máš už štyridsiatku. O chvíľu budeš stará a vráskavá.“ Dewi Aju sa pri tých slovách zasmiala, aby trochu odľahčila atmosféru pri večeri.

„Ako žaba,“ odvetila Rosinah znakovou rečou.

„Ako varan komodský,“ zažartovala Dewi Aju.

Obe sa pozreli na Krásku, či aj ona niečo povie, a nemuseli dlho čakať.

„Ako ja,“ vyhlásila. Krátke a strašné.

Niekoľko dní sa Dewi Aju, ktorá bola zaujatá návštevami starých známych, túžiacich po historkách zo sveta nebohých, darilo ignorovať prítomnosť protivnej obludy v jej dome. Ešte aj kjai, ktorý ju pred rokmi neochotne pochoval a díval sa na ňu s odporom, aký cíti dievča k červom, ju prišiel navštíviť, vystupujúc cnostne ako zbožný človek pred sväticou, a úprimne jej povedal, že jej zmŕtvychvstanie je ako zázrak a taký zázrak by sa určite nestal, keby nebola čistá.

„Samozrejme, že som čistá,“ prehodila Dewi Aju. „Dvadsaťjeden rokov sa ma nikto nedotkol.“

„Aké to je, byť mŕtvy?“ spýtal sa kjai Džahro.

„Vlastne celkom zábavné. To je hlavný dôvod, prečo sa z tých, ktorí zomrú, ani jeden nerozhodne vrátiť do života.“

„Ale ty si sa vrátila,“ povedal kjai.

„Vrátila som sa, len aby som ti to mohla povedať.“

To mohlo byť akurát vhodné do piatkovej kázne a kjai s rozžiarenou tvárou odišiel. Nemusel sa hanbiť, že bol u Dewi Aju (hoci pred mnohými rokmi vykrikoval, že je hriech vstúpiť do domu tej prostitútky a že sa bude v pekle smažiť každý, kto čo i len otvorí jej dvere), lebo, ako sa sama vyjadrila, keď sa jej dvadsaťjeden rokov nedotkla živá duša, už nie je prostitútka a je úplne jasné, že odteraz až naveky sa jej už nikto dobrovoľne nedotkne.

Najviac týmto rozruchom okolo stareny, čo vstala z mŕtvych, netrpel nik iný ako Kráska, ktorá sa musela zamykať vo svojej izbe. Našťastie nikto u nich nezostal dlhšie ako pár minút, lebo návštevníci zakaždým vycítili príšernú hrôzu vyžarujúcu spoza Kráskiných zatvorených dverí. Zlo v podobe vetra, čierneho a ohavného, sa preháňalo okolo nich, vysúvalo sa spod dverí a cez kľúčovú dierku s prenikavým chladom, ktorý ich mrazil do špiku kostí. Väčšina ľudí Krásku nikdy nevidela, odkedy bola bábätko a babica s ňou v náručí obchádzala dedinu a hľadala dojku. Ale stačilo, že o nej vedeli, a vlasy im vstávali dupkom a celé telo sa im chvelo, keď zízali na dvere obludy, keď im vietor doniesol k nosu pach zla a do uší im dorážali zvuky ticha. Vtedy im vychádzali z úst nezmyselné frázy, zabudli na svoju túžbu počuť tie úžasné veci, ktoré by im Dewi Aju mohla porozprávať, narýchlo vstali, len čo sa prinútili vypiť pol pohára horkého čaju, ospravedlnili sa, vrátili sa domov a všetko toto tam vyrozprávali.

Table of Contents

1