Blanka Svobodová

Blondína hľadá

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Blanka Svobodová

ISBN: 978-80-89917-25-9

Predslov

Veselý príbeh o tom, čo všetko sa ne(môže) stať počas dvadsiatich štyroch hodín. Detailne opísané okamihy, keď z virtuálnej náhody vzniká nový vzťah. Krehký začiatok – s radostným očakávaním aj obavou, aby sa niečo nepokazilo. Motýliky v bruchu, hlava plná ružových snov – skrátka NIEČO...

Pochopila som, že čím dlhšie na niečo čakáš, tým viac si potom vážiš a uvedomuješ chvíle, keď ON príde do života. Náhody totiž neexistujú!

Zbožne som si nepriala, nič nehádzala za hlavu, len som nechala plynúť čas. Mala som otvorené oči a išla šťastiu ľahko naproti. Aj z maličkostí sa môže vykľuť smer, ak nie rovno hlavná cesta.

Cesta niekam, k niekomu, k niečomu.

Takže:

Ver!

Skúšaj!

Rozhliadni sa!

A... Vydrž!

Choď!

Choď!

Choď!

Choď šťastiu oproti, pretože TY SI HO ZASLÚŽIŠ!

Tak som sa preň, po špičkách, vydala i ja.

Niekam, k niekomu, k niečomu.

Venované čitateľkám.

Ďakujem!

Blanka

9.00

TO NIE JE SRANDA, VŠAK ATOM?

Je sobota ráno. Cez pootvorené vonkajšie žalúzie páli do spálne slnko. Prehováram sa, aby som rozlepila oči. Nie! Tak hrozne sa mi nechce! Každé ráno si pripadám viac uťahaná, ako keď si večer líham spať. Nie je to divné?

Mohla by som mať nárok preležať celú sobotu? Prosím! Koho vlastne prosím? Veď si môžem robiť, čo chcem. Nikomu sa nespovedám. Nikomu... Snáď len svojmu svedomiu. Oproti mne je akčné, až by som slzu zatlačila, telo nestíha nastaveniu akčného mozgu. Žmurknem. Vážne, deň ako namaľovaný. Modrá obloha a voľný víkend predo mnou. Nič nemusím, všetko môžem. Super, mám dobrú náladu a konečne sa hrabem z perín. Vyspatá dosýta – do ružova, ako by povedala babička.

Najlepšie sa mi spáva práve z piatka na sobotu. Viem, že ma nečaká žiadne chaotické pracovné hemženie, žiadne otravné telefonáty, kancelária s vydýchaným vzduchom, prípadne neochotní úradníci, keď sa dovalím stopäťdesiatkou vybaviť posledné povolenie na magistrát. Dnes nehrozí mŕtvolný pot na dlaniach z dôvodu pracovného nestíhania. Žiadny rušivý element v dohľade. Na podvedomie tento prísľub voľna účinkuje lepšie ako silný prášok na spanie.

V sede sa pretiahnem, až zapraštia kĺby. Vraj sa má človek každé ráno poriadne pretiahnuť, tak to robím. Rutina, už nad tým nepremýšľam. Sadám na posteľ a nohou hľadám mäkké ružové papučky. Naťahujem sa na peľasť pre ľahký biely župan. Ten kúsok oblečenia mám najradšej z celej garderóby. Keby sa dalo, chodím v župane i do práce. Existuje pohodlnejšie oblečenie? Ja ho teda nepoznám.

„Atomík, ty ešte spinkáš? Nechceš ani papať?“ pýtam sa ešte zastretým hlasom môjho najmilšieho, najvernejšieho a najmilovanejšieho – čierneho dobermana Atoma.

Prekročím psa. Ani sa nehne, len šibalsky gúľa očami a krúti skráteným chvostom. Miláčik na zahryznutie. Za tri roky, čo sme životnými parťákmi, tie jeho psie kúsky poznám. Vie, že sa dnes panička neponáhľa do práce, že je len jeho. Chápe, že nevstávame na zazvonenie budíka, ale ako sa nám chce.

Len čo si strčím kefku s poriadnou dávkou bieliacej pasty do pusy, začne Atom dobiedzať ňufákom, vybral si stehno a pýta si granuly. Zahryznem do kefky a idem mu na chodbu pripraviť raňajkový prídel – presne odmerku a pol suchej stravy dvadsať v jednom. Atom žerie ako po týždňovej hladovke. Skôr ako si vyčistím zuby, miska zíva prázdnotou. Problémy s jedlom v našej domácnosti nemáme. Keď je niečo v miske, na tanieri, proste sa zje. Žiadne frflanice.

Atom sa posadí na predložku vchodových dverí a zbožne hľadí na kľučku. Na rad prichádza prechádzka vonku. Vystačí si sám – nie je nad to bývať v prízemnom bungalove. Prízemné bývanie s nadpozemským bonusom.

Napúšťam vodu do rýchlovarnej kanvice. Do obľúbeného hrnčeka bez uška, zato s dvojitým porcelánom, aby nepálil prsty, dávam dve kávové lyžičky rozpustnej kávy. Ešte nedávno som túto sypkú hmotu vyložene neznášala, teraz na ňu nedám dopustiť. Začala mi chutiť, tak si dávam do nosa. Ktovie, ako dlho mi tieto chúťky na instantné kávové zrná vydržia.

Na balkónových dverách je ňufákom prilepený Atom. A ja som to okno včera leštila! Zamračím sa. Niektoré domáce práce sú absolútne zbytočné.

Samoprechádzka psiemu chlapčekovi veľmi dlho nevydržala. Púšťam ho dovnútra. Tak je to stále – keď je vonku, funí na sklo ako bezdomovec, keď je doma, hypnotizuje kľúčovú dierku. Nekonečná hra sľubujúca nekonečné upratovacie manévre. Vyleštenie mám však v paži, ani ma nehne. Nie som otrokyňou domu. Nepraktizujem beh po domácnosti s leštidlom s vôňou vresu kvôli maličkej šmuhe. S veľkým psom sa predstava dokonale uprataného priestoru rovná sci-fi. Nesnažím sa o nemožné. Normálne upratovanie raz týždenne je podľa mňa dostatočné.

„Päť minút ti stačilo, nie?“

Pes zakrúti chvostom a donesie z pelechu žltú pískaciu loptičku. Loptička ako bolestné za niekoľko desiatok blatových stôp rozosiatych po bielej dlažbe. Usmejem sa. Prečo by som nerobila vrátničku psovi, však?

Beriem kávu a rozvalím sa na sedačke v obývačke. Nohy hodím na stolík. Typické sobotné ráno. Hurá! Milujem ťa, bráško víkend!

Atom mi vytrvalo ukladá loptičku do lona, vynucuje si aport na priestore dvakrát dva metre. Oslintanú loptičku neúnavne hádžem medzi kreslo a konferenčný stolík. Tridsaťpäťkilový pes brzdí šmykom o bielu repasovanú secesnú komodu. Som pokojná. Jediný koberec, ktorý v dome mám, už dávno letel pod sedačku. Ako to robia ľudia, ktorí majú doma dvoch alebo troch psov? Pri tejto predstave zostávam pokojná ešte viac. Skoro ako dalajláma.

„No nič, zlato, už stačí... Robíme si tu zbytočný bordel, nepôjdeš znovu do záhrady? Ideme si zapáliť?“ končím jednostrannú hru. Káva dopitá.

Stačí povedať „zapáliť“ a Atom sedí pred balkónovými dverami prilepený ako sekundovým lepidlom. Tak som si ho naučila, hold! No áno, pes fajčiarky... Slová, ako ideme čúrať, zapáliť si, na prechádzku, rozšifruje bezpečne. V psom preklade znamenajú jediné – výlet minimálne do záhrady.

„Už, už,“ upokojujem psa potešeného cigaretou.

Odchádzam si jednu zobrať ku skrinke na topánky. Tam si odkladám fajčiarske náradíčko. Tabak Virginia, papieriky, filtre, tabatierku. Cigarety si balím ručne. Made in Dorota. Obyčajným cigaretám som nikdy na chuť neprišla, nevoňajú a chutia ako drvené seno. Tie moje, to je iný level. Nahováram si, že sú určite zdravšie, že keď nasávam do pľúc kvalitnejší tabak, je to vlastne vitamín...

Dám si jednu čerstvo našúľanú do kútika úst a idem pred dom. Atom lieta po záhrade ako strelený. Má energie ako Temelín. Podľa neho len trápne svetielkujem. Nenapodobiteľná zvieracia duša.

Čupnem si na schodík a pridržím oranžový plameň benzínového zapaľovača. Hmm... Dym štípe na jazyku, lahoda. Dnešok je vážne skvelý. Lenivo si v hlave plánujem víkendový harmonogram.

Asi dám bike. No, to by som mohla! A tiež by som mala zájsť do záhradníctva pre letničky, aby som konečne vysadila kvetináče. Sirôtky, ktoré mám doteraz, som kupovala na jeseň. Síce práve kvitnú ako šialené, ale cez celé leto nevydržia. Škoda...

Dnešok vidím v oddychových farbách. Budem sa tmoliť okolo domu a nebudem nič siliť. Viac odpočinku než práce. Tento týždeň v kancelárii bol o hubu. Prečo si nezaleňošiť?

Dofajčila som. Vchodové dvere nechávam otvorené dokorán, nech si Atom vyberie priestor na život. Pozemok mám oplotený, tak čo. Vonku je ešte svieži ranný vzduch, nezaškodí poriadne vyvetrať.

Vraciam sa späť do spálne. Skáčem šípku do rozostlanej, ešte teplej postele. Z polovičky, kde nespávam a z praktických dôvodov leží ladom, vyhrabem spod vankúša NOTEBOOK. Zamilovane hľadím na displej darovaného počítača, žoviálne pomenovaného Macko (áno, ide o produkt tej svetoznámej jablkovej značky).

Jedine Macko môže využívať ľavú stranu dvojlôžka svojej single paničky. Neexistuje spolunocľažník, ktorý by ho z VIP miesta vykopol. Asi spadám do typického priemeru osamotených žien dvadsiateho prvého storočia. Ani mňa to neminulo.

Pochopiteľne, nebola som vždy sama. Mala som niekoľko vzťahov, ktoré patria do kolónky „vážny“. Ale nikdy to tak nedopadlo. Žiadny neprerástol v žiadosť o ruku, nieto manželstvo alebo dieťa, nezažila som NAVŽDY, pretože sme sa VŽDY rozišli. Často hlavne mojou vinou. Som si toho vedomá, preto nemám nárok sťažovať sa na súčasné partnerské vzduchoprázdno.

Čas a energiu venujem práci. Atomovi. Domčeku. Urputnosťou hraničiacou s duševnou chorobou a vytrvalou prácou od ôsmej do štvrtej popoludní som si našetrila časť peňazí na malý domček. Zvyšok peniažkov budem do päťdesiatky splácať, ale som spokojná. Bola to moja najlepšia investícia v živote. Cítim sa tu dobre, je to moje hniezdo, útočisko. Je mi tu hrejivo, aj keď ma pod dekou nikto nezohrieva.

Ponuky „na kávu“ od potenciálnych životných partnerov nechávam prepadať. Nejako nemám chuť randiť alebo čo... Vekom som troška múdrejšia. A hlavne – mám na muža iné požiadavky ako v osemnástich. Nie som namyslená, len som zdravo sebavedomá, myslím. Dúfam. Naivne si predstavujem, že koho mám stretnúť, toho stretnem.

Imponoval by mi chlap, ktorý by bol trochu ďalej než ja. Prirodzené, nie? Takého nestretnete len tak na rohu ulice. To je mravčia prácička. Mám pocit, že za posledné tri roky, čo som viac- -menej sama, som spohodlnela. Samota mi do istej miery vyhovuje. Robím si, čo chcem a kedy chcem. Atom je mi v tomto voľnomyšlienkárskom spolunažívaní dobrým sparing partnerom.

Do prihlasovacej úvodnej stránky Macka ťukám notoricky známe heslo: JOJO. Heslo mám v počítači tak dlho, že ani nevnímam, že o chvíľu píšem meno svojho bývalého. Bývalého, toľko milovaného. S ním by som si NAVŽDY dokázala predstaviť... To áno – Jojo, druhý taký neexistuje. Jojo, kapitola sama osebe. Chlap, vedľa ktorého som chcela zostarnúť. Lenže on nechcel starnúť vedľa mňa. Tak sme sa rozišli. Prosté. Jednoduché. Čistý rez.

A mne zostala nekonečná sloboda a... Macko, počítač z lásky. Nastavoval a inštaloval ho ON, preto jeho meno ako heslo a navždy čerstvá oranžová gerbera v ikone. Vedel, že som ich mala a mám rada. Nostalgia.

Keď sme sa rozchádzali, chcela som Jojovi do kufra pribaliť aj Macka. Nestála som o milo-dary, nevedela som si predstaviť, že by som do Macka mohla hľadieť bez sĺz v očiach.

Štyri písmená písané do hesla ma pálili na klávesnici ako dočervena rozpálené uhlíky. Kvôli pohodlnosti som si nakoniec Macka nechala o trochu dlhšie než Joja. A tak mi zostal navždy.

Vzhľadom k početnosti prihlásení som za moment prestala riešiť, že JOJO je meno. Teraz si na Joja nespomeniem, ani keď heslo vyťukávam desaťkrát denne. Uistila som sa, že darčeky sa predsa nevracajú. Odvtedy nedám na „bývalého“ Macka dopustiť. Moje dva v jednom. Pracovný nástroj a televízia.

Prečítam si hlavné správy z domovského prehliadača. Pravdepodobne sa všetci hádajú. Prezident vyzerá ako vypasený starý hroch. Klasika. Prihlasujem sa do súkromného mailu. Tam ma čaká pár slov od ségry. Odpovedám. Pre istotu skontrolujem aj Facebook. Virtuálne prostredie, ktorému som stále neprišla na chuť. Všetci známi a neznámi „priatelia“ sú tu neuveriteľne šťastní, majú niekoľko detí, hollywoodske úsmevy, dovolenky, výlety. Neverím svetu, v ktorom sú všetci happy a free. Nikto nemá smolu, všetkým sa všetko darí. Pretože nezdary a trapasy si na stenu nikto nevyvesí. Je to prosté, ale účinné, klamať si do huby. Online svet ide.

Chvíľku sa preklikávam rôznymi stránkami, nič nehľadám, znudene surfujem. Pozerám sa na počasie a tak. Proste zabíjam krásne sobotňajšie dopoludnie pri počítači. Absurdita. Viem.

Medzi kliknutiami na mňa Macko vytrvalo skúša nejaké reklamy. Ignorujem ich, mám vyštudovaný marketing, takže viem, koľká bije. Čo nemôžete predať, napcháte do reklamných banerov. Takýchto!

Do očí ma chtiac-nechtiac praští ďalšia reklama:

Chcete partnera na úrovni? Skúste prvú zoznamku pre náročných! Iba preverené profily! Kliknite TU.

Usmejem sa. Takéto klišé! Kto by nechcel partnera na úrovni? Pre náročných... Overené profily... Hmm. Dobre premyslený ťah. Neznie vôbec zle! Bezmyšlienkovite klikám tam, teda TU.

Do hája! Nezošalela som? Čo tu robím? Samej sebe tieto kroky neverím! No, len nakuknem. To sa predsa smie.

Iba dva pršteky tam strčíme a hneď zase pôjdeme, vyskočí mi v hlave úryvok z detskej rozprávky. Aké trefné!

Bác! Prvýkrát v živote sa ocitám na zoznamke. Všetko je raz prvýkrát! V kútiku duše sa cítim ako nejaký úchylák. Úprimne, nie nejaký, ale riadne uletený úchylák. Veď kto normálny sa takto môže zoznamovať? Nerobím si ilúzie, ale zvedavosť je silnejšia. Hanbím sa sama pred sebou.

Nezdržiavam sa študovaním základných prvotných informácií, chcem sa rovno pozrieť na ponuku mužov! O to predsa ide! Trebárs tento? Klikám. Fotka je viac než lákavá, skoro slintám. No, ak sú všetci Kenovia na zoznamkách, tak už začínam chápať, prečo do nich nevrazím na rohu samošky.

Vtom za mnou dobehne Atom a pchá mi loptičku do postele. Chce aportovať.

„Počkaj chvíľku... Pôjdeme na bicykel.“

Počkaj, panička niečo objavila. Musíš teraz otravovať s aportom? Mrknem na psa. Jeho nekompromisný pohľad ma nenecháva dlhšie v posteli, hrozil by koniec dôverného ľudsko-psieho vzťahu. Vyčítavejší pohľad som dlho nezažila. Musím s ním von. Minimálne do záhrady.

Obliekam sa. Zo skrine vyberám svetlé slim džínsy a obyčajné priliehavé biele tričko. Domáci folklór, pohodlné oblečenie, čo ma nikdy neomrzí. Džínsová variácia. Džínsy nosím doma, do práce, pri športe. Nedám na ne dopustiť a podľa teploty len skracujem dĺžku nohavíc. Som jednoducho džínsové dievča.

V hlave mi hlodá červ. Mám vážne skúsiť zoznamku? Až tak hlboko som klesla? Ale čo je na tom? Na sieti je dnes každý, čo je na tom divné?

Novoobjavené webové stránky ma lákajú ako medveďa med po zimnom spánku. Jedno ja nad novým nápadom jasá, vidí skryté možnosti, rozčerenie pokojných vôd. Tá opatrnejšia Dora jasne vidí pochybné existencie, násilné činy, únosy a tak. Vždy som mala bujnú fantáziu.

V kuchyni chystám raňajky. Natieram rožok maslom a posypem ho pažítkou z vlastného pidizáhončeka. Bio pažítka. Som náležite pyšná pestovateľka pažítky a mám pocit, že všetko, čo mi rastie na dvoch metroch skyprenej pôdy, by som mala s vďakou a bezo zvyšku zjesť. Od jari očami povyťahujem tri riadky sladkého hrachu, štyri riadky stále plodiacich jahôd, tri kríky paradajok a dve sadenice bielych paprík. V rohu sa krčí pažítka a bazalka. Bez tých by to nešlo, jasná vec.

Pod pazuchu beriem notebook. Atomovi dám do huby loptičku, do ruky beriem rožok a vychádzam do záhrady.

Macka ukladám na jedno z dvoch vonkajších ležadiel. Líham si na slniečko. Dopoludnia ešte nemá silu, tak si ho nechám páliť priamo do tváre. Na brucho položím počítač, pokrčím nohy a s chuťou zahryznem do pažítkových raňajok.

Asi vyzerám labužnícky, pretože Atom nechal loptičku loptičkou a nemôže zo mňa spustiť oči. Slintá ako nadržaný slimák. Nedám mu ani kúsok. V žiadnom prípade ho neučím na ľudské jedlo. On má svoje, ja tiež. Namiesto pochutiny mu venujem dlhý hod loptičkou cez celú záhradu.

„Aport!“ zakričím s plnou pusou.

Tak. Psa som sa zbavila. Celá roztrasená otváram znova Macka. Vyťukávam JOJO a duchom som u krásavca na profile zoznamky.

To vážne stačí kliknúť na pochybnú stránku a mne sa chveje žalúdok? Asi ti vážne chýba chlap, milá Dorota. Mala by si si to priznať.

Ocitám sa znovu na TÝCH webových stránkach. Na úvodnej stránke sa prestriedali tváre zoznámeniachtivých mužov. Musím povedať, že ani teraz to nie je zúfalý pohľad. Na jednu fotku klikám...

A...

Nič!

Cez celú obrazovku sa mi rozprestrie nápis:

PRE KONTAKTOVANIE MUŽOV SA MUSÍTE REGISTROVAŤ DO SYSTÉMU! Registrovať sa môžete TU.

Hneď klikám. Je to logické, čo som čakala? Niečo za niečo... Zoznámenie za registráciu. Zatiaľ dobrý obchod.

Systém prvej registrácie je primitívny. Robený pre všetky vekové kategórie, pre všetkých netechnických IT používateľov. Rozhodla som sa, že vo vyplňovaní údajov budem pravdovravná. Nemám čo tajiť. Pustím sa do dotazníka.

Prezývka? Chcelo by to niečo neutrálne, Sindy, Mindy, Kity alebo Naty je tu aj tak každá. Také niečo slovenské, na úrovni, žiadnu lacnú americkú napodobeninu. Budem za dámu. A prečo nie rovno Dáma? Presne!

Prezývka: Dáma

Vek: 32

Orientácia: heterosexuálna

Deti: nemám

Stav: nezadaná

Vzdelanie: vysokoškolské

Farba vlasov: dlhé blond

Výška: 181 cm

Váha: 69 kg

Profil zatiaľ vyzerá dobre. Kto by takú ženu nechcel? Pritom je všetko pravda, prisahám na holý pupok! Nič než pravda.

Budú si hovoriť, čo by tu TAKÁ robila!? No, možno si to povedia. A že musím mať na každom prste päť chlapov! Ale chyba, páni.

Nemusí.

Nemá.

ONA nechce päť na každom prste.

ONA chce len jedného.

Prvý formulár bol ľahký ako facka. Žiadne dlhé premýšľanie. Výber z pár možností. Všetko je jasné, žiadne čačky. Pokračujem v registrácii. Nasleduje krok č. 2. Tak poď, ukáž sa, stránka číslo dva!

Vraj mám niekoľkými vetami opísať, čo od tohto typu zoznámenia očakávam. Nejako sa charakterizovať, zaujať muža. Pripadám si ako koza vystavená na nedeľňajšom jarmoku. Aký pánko si ma nájde a bude mi nosiť čerstvú zelenú ďatelinku? Prosím! Ja sa promenádujem tu! Som tá najlepšia, najkrajšia, najposlušnejšia koza, akú si viete predstaviť. Bééé!

Odlepím oči od monitora. Zaostrím na zeleň záhrady. Slnko začína páliť. Čo keby som to napísala takto?

Ahoj, som normálna žena, ktorá by sa rada zoznámila so sympatickým, šikovným a VYSOKÝM mužom. Teším sa na správu.

Síce to nie je vodopád originálnosti, ale hra na pravdovravnosť ma neprestala baviť. Nateraz to musí stačiť, dnes nemám básnické črevo. Potrebujem sa len registrovať, aby som si fešákov mohla prehliadnuť. Valcuje ma obrovská zvedavosť! Text môžem predsa kedykoľvek zmeniť.

Objavuje sa stránka č. 3:

Vložte aspoň tri fotografie, alebo nenahrávajte žiadnu.

Aha. Teraz, babo, raď! Začína ísť do tuhšieho. Najradšej by som žiadne fotky nevkladala. Kto mi za fotku bude stáť, veľmi rada mu ju pošlem cez mail. Vystavovať sa na zoznamke pochybnej kvality je na zamyslenie. Čo keby ma niekto známy spoznal? Na druhej strane – koho zaujme inzerát bez fotky? Aj ja som sa namotala na sym-patické tváre na úvodnej stránke. Tri fotky musím niekde vykutrať. Otváram zložku FOTO na ploche monitora.

Náhodne rozklikávam uložené súbory. Prehrabujem sa kopou Atomových fotiek. Atom so snehuliakom, Atom pri rybárskej udici, Atom na chrbte v lúčnych kvetinkách... Super!

Nachádzam zložku JA. Tu by sa pár kúskov snáď našlo. Ale... Na všetkých fotkách si pripadám veľmi čitateľná, také profilovky si môžem dať na občiansky, ale rozhodne nie na zoznamku. Mám nápad! Niekde musím mať uložené také tie roztancované fotky na lúke vo vysokej tráve. Kedysi v lete sme blbli so ségrou pri chate a navzájom sa fotili... Tie by šli! Sú ako priamo fotené na podobné účely!

Po minúte hľadania našťastie nachádzam. Vyberám tri, na ktorých som z diaľky a cez tvár mi poletujú pramienky vlasov, vkladám ich do príslušných okien.

Registrácia úspešne dokončená. Ďakujú mi a do pár hodín profil zverejnia. Super! Celá akcia ma stála polhodinu a ani cent. Ženy totiž používajú zoznamku zadarmo! Ó, aké šľachetné gesto! No neber to!

Som zvedavá, čo sa bude diať. Predpokladám, že skôr nič, nedávam tejto akcii veľké nádeje. Prvotné nadšenie pomaly, ale isto odchádza... Keby bolo zoznámenie také jednoduché, boli by okolo mňa len šťastné páry. A to rozhodne nie sú.

Zatváram notebook, nechávam ho v záhrade. Teraz je na rade konečne bicykel.

„Atomík, ideme na prechádzku?!“ zakričím.

Table of Contents

Titulná strana

Predslov

TO NIE JE SRANDA, VŠAK ATOM?