ODSTÍNY VÁŠNĚ

Ciara Buchner

Tobě oddána

Originální název Dir ergeben, Shadows of Love, Bd. 19,

vydáno u Bastei Lübbe AG, Köln 2015

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8331-6  (epub)

ISBN 978-80-243-8332-3  (mobi)

Jakmile jsem otočila klíčkem v zapalování, má omlácená toyota zaúpěla. No tak, holka, nedělej drahoty, pomyslela jsem si a zkusila to ještě jednou. Vyšlo to až napočtvrté. To by nemuselo dopadnout dobře, řekla jsem si. Přitom jsem se už nemohla dočkat, až vyrazím z Mnichova a vydám se k zámku Bernau, kde mě čekala má dosud největší zakázka.

Má kariéra byla krátká a započala teprve před půlrokem, když mě aukční síň Bachmann a Kuhn zaměstnala, jen co jsem vyšla z univerzity. Byl to od nich poměrně riskantní krok. Ani nevím, jak jsem je přesvědčila o svých schopnostech, když jsem za sebou měla jen magisterské studium dějin umění a kromě studijní praxe jsem neměla žádné profesionální zkušenosti.

Každopádně jsem se stala kunsthistoričkou aukční síně a nyní jsem byla rozhodnutá si ze svého platu koupit nové auto. Ta stará kraksna jednoznačně patřila do důchodu.

Při každém podezřelém zvuku motoru jsem reagovala nervózním mumláním, zatímco jsem se prodírala hustou víkendovou dopravou v centru města. Vlastně jsem nechtěla vyjet tak pozdě. Jenže jsem se musela stavit v kanceláři pro nějaké podklady a navíc mi pan Bachmann chtěl znovu zdůraznit, že David von Bernau patří k nejdůležitějším zákazníkům firmy. Spravoval uměleckou sbírku své rodiny na zámku Bernau, která byla čtyři generace stará, a byl to podle všeho polobůh, který nás smrtelníky nějakým šťastným řízením osudu poctil svou přítomností na Zemi.

Když jsem si představila, jak mě pan von Bernau vítá v nejméně sto metrů dlouhé audienční síni, s vavřínovým věncem na hlavě, nahlas jsem se rozesmála. Podle líčení pana Bachmanna by takové přijetí vůbec nebylo překvapivé. Bavoři mají vůbec zvláštní postoj ke šlechtě. Zbožňují hrdiny, stačí se podívat na pohádkového krále Ludvíka.

Když říkám „Bavoři“, myslím tím i sebe. Jelikož v krásném Mnichově žijeme už v druhé generaci, ačkoli nepatříme k šlechtě. To je škoda, protože jinak bych možná mohla k panu von Bernau přijet v porsche a ne v této mrše.

V každém případě byla vyhlídka na týden strávený na zámku, mezi skvosty uplynulých epoch, které jsem měla prohlédnout, zkatalogizovat a ocenit, vskutku svůdná. A bylo druhořadé, zda pan von Bernau bude na hlavě mít vavřínový věnec nebo ne. Spíš jsem však očekávala, že to bude padesátník ve tvídovém oděvu, který ve volném čase chodí na lov a kouří dýmku, nebo něco takového. Bylo mi sice teprve čtyřiadvacet, ale už jsem zažila, že takové omšelé stereotypy často odpovídají realitě.

Podařilo se mi vyjet z centra a přes předměstí jsem zamířila na jihovýchod. Vzhledem k tomu, že jsem neměla navigaci, jsem si pomyslela, že po cestě budu muset zastavit a prostudovat autoatlas. Příště snad už tu navigaci mít budu. Věděla jsem, že zámek Bernau je někde mezi Chiemským jezerem a Chiemgauskými Alpami. Odlehlé, izolované místo. Samozřejmě. Doufala jsem, že tam budu mít signál na mobil.

Na druhé straně v Mnichově nebyl nikdo, kdo by na mě dychtivě čekal, komu bych musela za každou cenu soukromě volat nebo komu bych musela posílat fotky. Šéf věděl, že na týden zmizím z města, a to samé platilo i o matce, která mě tak jako tak nikdy příliš nekontrolovala. A milence jsem žádného neměla. Tak to bylo už půl roku, což mi připadala skoro jako věčnost. V žádném případě jsem nemínila čas na zámku strávit tím, že bych myslela na Stefana. Nechal mě být a tím to pro mě haslo.

O půl hodiny později jsem se rozhodla zastavit a podívat se do autoatlasu a na pokyny, které mi dal pan Bachmann.

Přestože byl horský vzduch mnohem příjemnější než dusno velkoměsta, okamžitě jsem vycítila, že jsem městské dítě. Chyběli mi lidé. I teď, v létě, když se to všude jen hemžilo turisty, výletníky a cyklisty, jsem měla pocit, že jsem v divočině. No dobře, to bylo přehnané, ale když je člověk zvyklý tak jako já na davy, potom je pro něj taková cesta na venkov dobrodružstvím.

Zatímco jsem se opírala o auto a studovala autoatlas, projel kolem traktor, který zvířil tolik prachu, že jsem se rozkašlala. Rozhořčeně jsem na něho pohlédla. „To nemůžete dát pozor?“ zvolala jsem, ale tu jsem se zarazila.

Řidič toho monstra jako by slezl z kalendáře s fešnými rolníky. Asi si všiml mého překvapení, protože se nestydatě zubil a mrkal na mě. Nevěděla jsem, jestli se mám rozčílit nebo se na něj usmát. Naštěstí jel dál, samozřejmě pomalu, a aniž by mě spustil z očí. Všimla jsem si, že jsem zrudla. S rozpaky jsem znovu sklonila hlavu k autoatlasu a koutkem oka jsem sledovala, jak se traktor vzdaluje.

Někdy jsem si přála být v takových situacích sebejistější a reagovat jako má nejlepší kamarádka Mara. Ta flirtovala přirozeně jak ve filmu. Já jsem naopak působila jak idiot, když mi nějaký zástupce mužského pohlaví věnoval svou pozornost. Možná to bylo tím, že jsem v takových chvílích nevěděla, co ode mě můj protějšek vlastně očekává. Ne že bych nechtěla dát najevo, že se mi nějaký muž líbí. Jenom jsem nevěděla jak.

Kdyby Mara viděla, že jsem se znovu chovala jako nána, určitě by mi vyčinila. „Když už se s někým nemíníš spustit na jednu noc, dopřej si aspoň malý flirt. Rozhodně ti to prospěje,“ slyšela jsem ji. Té se to mluvilo. Jenže já jsem na Chiemské jezero nejela na prázdniny, ale kvůli práci. A pokud jsem měla být upřímná, při pomyšlení na to, že můj soukromý život v příštích dnech nebude důležitý, se mi ulevilo.

Odhodlaně jsem jela prstem po mapě, jenže jsem se nezorientovala. Po deseti vteřinách jsem to vzdala, dala autoatlas do kabelky a zase se posadila. Jela jsem dál mezi loukami, poli a horskými vesničkami.

Večer v horách byl nádherný. Svět kolem byl zalit modrým svitem, když jsem zastavila před kovovou branou, za kterou vedla zdánlivě nekonečná cesta lemovaná borovicemi a smrky. Nikde jsem neviděla jmenovku ani číslo. Ale kdo by to na zámku čekal?

Rozbušilo se mi srdce. Má první velká zakázka. Sevřelo se mi hrdlo, když jsem si uvědomila, že přes své minimální profesní zkušenosti musím jednat sebevědomě a s rutinou. Když jsem vypnula motor, chvěly se mi ruce. Zmáčkla jsem zvonek. Asi po třech vteřinách se ozval neuvěřitelně hluboký ženský hlas.

„Kdo je tam, prosím?“

„Dobrý večer, jmenuju se Sophie Talmanová. Jsem z aukční síně Bachmann a Kuhn z Mnichova. Chci mluvit s panem von Bernau.“

Tak nějak jsem si připadala, jako bych právě té neznámé dámě povyprávěla o svém životě. Určitě si všimla mé nejistoty. Bylo to, co jsem slyšela, povzdech? Nebo jsem si to jenom namlouvala?

„Dobrý večer, paní Talmanová. Hned vám otevřeme bránu. Prosím, jeďte po cestě a neodbočujte. Po jednom kilometru dorazíte k zámku. Na cestě jsou dopravní značky.“

„Ano, ehm, děkuji.“ Do čeho jsem se to jen pustila? Ten areál musel mít rozlohu středně velké vesnice, když tam měli i dopravní značky. Uvědomila jsem si, že pan Bachmann mi vyprávěl, že část zámku a jeho okolí je v létě otevřena pro veřejnost. I tak se dá vydělat na údržbu staré barabizny.

Toyota se tentokrát rozjela na první pokus. Naštěstí jsem nebyla vystavena té trapné situaci, že bych nemohla nastartovat.

Velká brána se s tichým bzučením otevřela a já zamířila k zámku. Nalevo a napravo byly louky a remízky. Projela jsem kolem dvou odboček a u té druhé jsem v dáli spatřila malou budovu ze skla. Po zhruba pěti minutách se objevil zámek Bernau. Z nějakého důvodu jsem očekávala, že to bude něco jako pohádkový Neuschwanstein.

Sídlo pana von Bernau byla poněkud méně nabubřelé než hrad krále Ludvíka, ale i tak bylo hezké. Šlo o vzdušnou barokní budovu se světle žlutou fasádou. Kolem se rozprostíraly zahrady a já se bezděky v duchu ptala, kolik zahradníků na nich asi každý den pracuje. Celé to tam působilo elegantně a dokonale, jen já jsem se tam se svým autem nehodila. Popelka nepřijela kočárem, nýbrž kraksnou.

Když jsem pomalu dorazila k zámku, horečně jsem přemýšlela o tom, kde nechat auto. Nepochybně to byla další příležitost, jak se ztrapnit, protože příjezdová cesta sice byla široká, ale nebylo tam parkoviště. A tak jsem oproti vší etiketě nechala vůz přímo před hlavním vchodem s velkými dveřmi.

Právě ve chvíli, kdy jsem dorazila ke schodům, se otevřely a ven vyšla asi čtyřicetiletá dáma v perfektním tmavomodrém kostýmu. Udělala jeden krok ke mně a přátelsky se usmála. Přesto jsem se cítila špatně, protože jsem věděla, že mám kvůli větru rozcuchané vlasy a pomačkané kalhoty. Přesto jsem jí statečně opětovala úsměv. Pohlédla na mou tašku, kterou jsem vzala ze sedadla spolujezdce.

„Vítejte na zámku Bernau, paní Talmanová. Jsem Miriam Bognerová, asistentka pana von Bernau. Toto je vaše jediné zavazadlo?“

S rozpaky jsem zavrtěla hlavou. „Mám ještě kufr v autě.“

Přikývla.

„Můžete tašku a klíč od auta dát Christophovi. O všechno se postará.“

Jako na povel se tam objevil mladý muž zhruba v mém věku. Měl na sobě elegantní oděv, který se ne tak docela hodil k prohnanému, mladistvému výrazu v jeho tváři. Když vzal mé věci, kývl na mě, ale nic neřekl.

Tak nějak mi bylo nepříjemné, že se někdo stejně starý jako já stará o mé auto a zavazadla. To přivítání mi připadalo jako v nějakém luxusním hotelu, ačkoli takové podniky jsem moc neznala.

Paní Bognerová mi pokynula, že mám za ní jít dovnitř. Tam mě čekalo další překvapení. Interiér vůbec nepůsobil velkopansky, spíš jako nějaký lovecký zámeček. Na vysokých, táflovaných stěnách visely četné trofeje a široké schodiště z tmavého dubového dřeva vedlo do patra a na galerii, která obepínala celou halu.

Paní Bognerová se ke mně otočila.

„Nejdřív vám ukážu váš pokoj. Můžete se osvěžit, než bude večeře.“

„Děkuji mnohokrát,“ odpověděla jsem.

Pohled, který na mě vrhla, prozrazoval značné pochybnosti o přiměřenosti mé garderoby, které jen přiživila má skromná zavazadla. Samozřejmě že jsem měla i večerní šaty, akorát že jsem si kvůli pobytu na zámku nemohla dovolit koupit nové věci.

Zatímco jsem kráčela po schodišti, namlouvala jsem si, že pan von Bernau mi určitě odpustí, když každý večer nebudu mít jiné šaty.

Už teď mi bylo jasné, že se nejméně jednou denně, totiž před večeří, budu muset převléct.

Z galerie mě paní Bognerová přivedla do velkolepé chodby, která se svými světle žlutými stěnami a světlými parketami působila přátelsky a vlídně.

Okamžitě jsem si všimla vitríny s figurkami, z nichž jedna vypadala jako slavný míšeňský porcelán z 18. století. Byla jsem zvědavá, jaké skvosty na zámku ještě spatřím.

Náhle se paní Bognerová zastavila.

„Zde budete bydlet, paní Talmanová.“

Otevřela jedny dveře a pokynula mi, abych šla dovnitř.

Udělala jsem to. Ten pokoj byl neuvěřitelně krásný a dominovala mu ohromná postel s nebesy z dubového dřeva, která jako by patřila do nějakého anglického panského sídla. Byly v ní béžové polštáře ve stejné barvě a naproti dveří bylo okno s těžkými brokátovými závěsy. K tomu velká, vyřezávaná dubová skříň a kosmetický stolek s oválným zrcadlem. Tam se dalo přežít. A musela tam i nějak působit magie, protože pod oknem už stála má cestovní taška a staromódní kožený kufr – ten jsem měla po babičce.

„Koupelna je vedle.“ Paní Bognerová ukázala na dveře u postele. „Doufám, že budete spokojená.“

Poděkovala jsem jí a ještě než odešla, mi sdělila, že pro mě za hodinu přijde a přivede mě na večeři. Asi proto, že jinak bych se tam ztratila.

Když jsem osaměla, lehla jsem si na postel. Byla skvěle měkká, přesně podle mého gusta. Uvědomila jsem, jak jsem celou dobu byla napjatá. Rozrušení kvůli zakázce, cesta a jistota, že jsem se dostala do světa, kam se asi zase tak rychle nepodívám – to všechno mě znervóznilo. Na okamžik jsem zavřela oči, abych se vzpamatovala.

Byla jsem si jistá, že se převleču dřív než za hodinu, takže jsem mohla pár minut ležet, aniž bych měla špatné svědomí. Pro jistotu jsem si nastavila budík.

O patnáct minut později mě probudil a já se ztěžka posadila. Čas vytáhnout šaty z kufru a doufat, že bez újmy přečkaly cestu.

Během dvaceti minut jsem osprchovaná a převlečená stála před kosmetickým stolkem a prohlížela se v zrcadle. Tmavomodré, dlouhé šaty s krajkami a kolovou sukní mi seděly, i když jsem v nich možná působila trochu tuctově. Rozhodla jsem se, že si své dlouhé, blond vlasy, které jsem si ještě nikdy neobarvila, načešu. Nezabránila jsem však tomu, že mi pár kadeří sklouzlo stranou.

Obula jsem si střevíčky a upravila se maskarou a rtěnkou. Potom jsem nevěděla, co se zbývající čtvrthodinou.

Pomalu jsem přišla k oknu, odtáhla závěsy a otevřela jedno z křídel. Pohlédla jsem na hvězdnou oblohu a pak na trávník, na jehož konci se rýsoval lesík. Panovalo tam ticho. Vonělo tam jehličí, posečená tráva a hlína. Byla to vzrušující vůně.

Někdo zaklepal na dveře. Znovu jsem byla nervózní. Už za chvíli jsem měla stanout před hostitelem a nechtěla jsem se ztrapnit. Otevřel a já jsem spatřila paní Bognerovou. Nedovedla jsem si vysvětlit, proč má na rtech úsměv. Doufala jsem, že to není proto, že vypadám směšně. Nervózně jsem si potáhla šaty.

„Vypadáte šarmantně, paní Talmanová. Pojďte za mnou, prosím, pan von Bernau vás již očekává.“

Zrudla jsem a proklínala se za to. Potom jsem přikývla a šla za ní do přízemí. Ve vstupní síni mě přivedla do jedněch dveří.

Zatímco jsme procházely několika velkými místnostmi, které byly zařízeny vkusně a nikoli přehnaně okázale, pokoušela jsem se přesvědčit sebe sama, že si nemusím dělat starosti. Byla jsem ve svém oboru dobrá a schopná tu zakázku zvládnout. Bez ohledu na to, že to je šlechtic. Na chvíli to účinkovalo, ale potom jsme vešly do elegantního salonu, který s krásnými, tmavozeleně čalouněnými pohovkami a polštáři vypadal jako z dvacátých let.

V jednom z křesel seděl s tabletem v ruce pan von Bernau. Nebo jsem si aspoň myslela, že to je on. Že by měl syna?

Tím se mé myšlenky vyčerpaly. Pohled na něj mi vyrazil dech. Měl světlehnědé a vlnité vlasy, které ve svitu staromódní lampy měly blond lesk, modré oči, v nichž se jiskřilo, úzký, rovný nos, vysoké lícní kosti a smyslné rty, které se na mě přátelsky usmívaly. Jeho smoking mu padl jak ulitý.

Vstal, když jsme tam vešly, a jen na poslední chvíli jsem potlačila zasténání. Měl postavu tanečníka. A také se tak pohyboval, elegantně a s jistotou. Při vší srdečnosti, která se mu zračila ve tváři, přede mnou bezpochyby stál muž, který věděl, co chce. A z něhož navíc vyzařovala odzbrojující upřímnost.

Dovedla jsem si představit, jak rychle může jeho tvář zvážnět. S panem von Bernau si to určitě nikdo nechce rozházet.

Jistými kroky se vydal ke mně a jeho úsměv se při tom rozšířil.

„David von Bernau. Jsem rád, že vás poznávám, paní Talmanová.“

S těmito slovy a hlasem, který byl hluboký jak vzdálené hřmění a vřelý jak roztavené zlato, mě chytil za ruku, lehce se uklonil a políbil mě na ni.

Teprve když jsem ucítila mravenčení ve tváři, mi došlo, že se mi zatajil dech. Teď už chybělo jen to, abych se mu složila k nohám. Jako by toho bylo málo.

Zřejmě na mně bylo vidět, že nevím co říct, protože se samozřejmostí začal hovořit a nabídl mi místo na pohovce, zatímco se sám posadil do křesla. Jako gentleman mluvil o mé cestě a dal mi čas na to, abych se vzpamatovala.

Paní Bognerová přinesla dva aperitivy. Vůbec jsem si její nepřítomnosti nevšimla, přestala jsem přemýšlet.

Nejradši bych celý večer naslouchala příjemnému hlasu toho muže, který uvolněně seděl ve svém křesle a vyprávěl o různých stavebních stylech zámku.

Bohužel jsem obsah jeho monologu příliš nevnímala. Jestli mám v příštích týdnech odvést nějakou práci, budu s tím muset něco udělat, pomyslela jsem si.

Mezitím nás jeho neúnavná asistentka upozornila na to, že vedle je vše připraveno. Pan von Bernau vstal a galantně mi nabídl ruku. Ještě nikdy mě nikdo nepřivedl ke stolu.

Jídelna byla nádherná a celá táflovaná. Na čelní straně stál velký příborník a čtyři okna byla zdobena tmavozelenými závěsy. Na stole byl jemný porcelán, křišťál a stříbro a uprostřed ve stříbrné míse krásná kytice.

Můj hostitel mě přivedl ke stolu a přisunul mi židli. Sám se posadil na čelní stranu, takže jsem ho měla po své levici.

Zatímco paní Bognerová připravovala červené víno a vodu, David von Bernau si mě zkoumavě prohlížel. Než abych se mu zahleděla do očí, raději jsem sklonila hlavu.

„Paní Talmanová, mám pocit, že nás čeká navýsost konstruktivní spolupráce. Prohlédl jsem si váš životopis, když mi vás pan Bachmann doporučil. Musím říct, že na mě vaše úspěchy na univerzitě udělaly dojem. Chcete si dělat doktorát?“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž