Peter Dempf

Tajemství Hieronyma Bosche

Originální název Das Geheimnis des Hieronymus Bosch

Vydáno u Eichborn Verlag, Frankfurt am Main 1999

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2018 by Peter Dempf (www.peter-dempf.de), represented

by AVA international GmbH, Germany

(www.ava-international.de)

Originally published 1999 by Eichborn Verlag, Germany

Translation © Libuše Lacinová, 2002

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8340-8  (epub)

ISBN 978-80-243-8341-5  (mobi)

KNIHA PRVNÍ

Na počátku bylo slovo...

I

Michael Keie nervózně poklepával prsty na okenní parapet. Už půl hodiny čekal na svého spolupracovníka Antonia de Nebrija, který mu ohlásil senzační objev. Keie si během dvou uplynulých týdnů musel pomalu zvykat na to, že v Madridu hodiny ukazují jinak. Vychutnával si sice skutečnost, že patří k několika málo specialistům, kteří byli přizváni k restaurování vzácné malby, ale s tímto odpolednem byl velice nespokojený, protože s prací téměř nepohnul.

Keie se protáhl a vyhlédl z okna na Retiro. Stále ještě ho překvapovala ta matná zeleň trávníku, vyprahlého sluncem. Jih!

Po telefonátu z Berlína sedl okamžitě do letadla a letěl sem. Člověka koneckonců každý den nezavolají k nejzáhadnější a nejvýznamnější malbě na světě, k „Zahradě pozemských rozkoší“ od Hieronyma Bosche. Pokud Keie věděl, přiblížil se šílený duchovní pouze na několik kroků k triptychu, a než mohla ostraha v Pradu zasáhnout, podařilo se mu vystříknout na obraz několik kapek žíravé tekutiny, kterou si přinesl v malé lahvičce. Naštěstí nebylo poškození příliš rozsáhlé a dalo se předpokládat, že se dá oprava zvládnout za několik málo týdnů. Od Paseo del Prado byl slyšet hluk večerního provozu. Otevřeným oknem chvílemi zavanul do kanceláří nad dílnami Prada vlahý větřík, který přinášel aspoň mírnou úlevu.

Konečně někdo zabušil na dveře. Než mohl Keie zareagovat, dveře se prudce otevřely a mezi nimi se objevil podsaditý muž s nápadně bledou tváří lemovanou bílými vlasy a rudými skvrnami na krku.

Rychle se dobelhal ke Keieovu stolu a řekl poněkud zadýchaně:

„Michaeli, podívejte se! Ty vaše snímky ukázaly něco naprosto neuvěřitelného. Pořádně si je ještě prohlédněte!“ Hodil mu na psací stůl dvě fotografie. Na prvním snímku bylo vidět plovoucí rybu s velkým zobákem, velikou asi jako křeček, která držela v ruce knihu a pozorně ji četla. Keie se sklonil nad fotografií. Byly na ní nepravidelné světlé skvrny, které způsobila kyselina. Nad knihou v ruce ryby se zobákem bylo vidět poměrně širokou stopu po žíravině.

„Tak co? Vidíte to?“

Keie se zhluboka nadechl.

„Ne, Antonio, obávám se, že nic nevidím. No, lo siento. Nic!“

Antonio de Nebrija si jednou rukou prohrábl vlasy a druhou si pak přejel po tváři.

„Jak to, že nic nevidíte, Michaeli? Pak musíte být slepý! Vy nechcete nic vidět! Ale něco tam je. Vypadá to... vypadá to jako... písmo. No comprendes? Někdo tam něco napsal. Proč by tam jinak byla ta kniha? Rozumíte?“

Keie potlačoval zlost. Nakonec musel být rád, že tu Antonia má. Přestože Nebrija už dávno dosáhl důchodového věku, pracoval neúnavně dál a patřil už téměř k inventáři Prada. Nikdo se nevyznal ve zdejších dílnách lépe než tento starý znalec a teoretik umění. A nikdo se tu nevyznal lépe v malířských technikách a přípravě barev a laků, které se používaly v šestnáctém století. Pokud šlo o rozluštění komplikovaných problémů při restaurování starých maleb, byl tento bělovlasý podivín s tím svým neomylným čichem skutečným zdrojem inspirace a vědomostí. Mezi oběma muži vzniklo velice rychle kolegiální přátelství. Oslovovali se už křestními jmény, jak to bylo ostatně ve Španělsku obvyklé.

„Okamžik, Antonio, ještě jednou si to prohlédnu.“ Keie vytáhl ze zásuvky lupu a položil ji na snímek.

A teď skutečně rozeznával na vybledlých obrysech knihy jakési seskupení podivných znaků, které vypadaly jako písmo. Ale stejně dobře to mohly být vlasové trhliny na dřevěném podkladu. Boschův triptych byl koneckonců starý téměř pět století.

„No? Je to lépe vidět?“

Keie zavrtěl hlavou. Potom si vzal druhý snímek. Byla na něm polovina sojčí hlavy, skupina modře kvetoucích bodláků a zbytek motýla. I na tomto zlomku se obrysy rozplývaly. Kyselina tuto část obrazu poškodila silněji, ale ani tady nepronikla pod povrchový lak. S velkou dávkou fantazie se daly rozeznat oči a nos. Bude zřejmě nutné nezřetelné kontury prohlédnout v klidu a s pomocí lupy linie dokreslit a doplnit.

„Tak se konečně vyjádřete, Michaeli. Přece nemůžete být tak slepý.“

„Poslyšte, milý Antonio, jediné, co vám mohu nabídnout, je to, že z toho udělám zvětšeniny. A pak se můžeme společně přesvědčit, kdo z nás se mýlil.“

„Já se nemýlím, Michaeli.“

Antonio de Nebrija se sklonil nad psací stůl a přejížděl prstem po údajných konturách.

„Toto jsou písmena. A na druhém obraze je jasně vidět zvíře. Možná je to sýček, sova nebo něco podobného. Ale udělejte ty zvětšeniny.“

Keie teď opravdu začal rozeznávat na obraze nějaké tvary a pocítil na zádech lehké mrazení. Snad měl ten starý lišák skutečně správný čich. Kdyby se nemýlil, měli by tu vědeckou senzaci. Tajné znaky na jedné z nejvýznamnějších maleb na světě.

A on se na tom objevu podílel!

„Přesvědčil jste mne, Antonio! Hned zítra...“

„Zítra – maňana, maňana. Ne! Ještě dnes, seňore Keie. Takové věci se neodkládají!“

Nikdy se k tomu neměl nechat přemluvit. Nebrija zřejmě patřil k lidem, kteří nedají pokoj, dokud se problém nevyřeší. On sám však nerad lámal něco přes koleno. S povzdechem se pomalu zvedal.

„Negativy leží...“

„... v trezoru. Pokud není vyšetřování uzavřeno, přála si policie...“

„Antonio! Nepřerušujte mne, prosím, a nechte mne pracovat. Vy víte, že si vás vážím. Ale víte také, že vás...“

„... považuji za tyrana!“ Nebrija si přejel rukou po obličeji a zašklebil se.

„Neposmívejte se mi. Tak já ty zvětšeniny udělám hned. Protože vím, že máte posvátnou hrůzu z jakékoliv elektroniky a nikdy byste neobsloužil ani tiskárnu. Ale nechte mne už proboha o samotě. Pak vám ty zvětšeniny přinesu.“

Antonio de Nebrija nasadil uražený výraz, prohrábl si bílé vlasy a kulhal ke dveřím. Ještě předtím však vrhl na Keie šibalský pohled a řekl: „Já si na tu vaši německou ,gemütlichkeit‘ snad nikdy nezvyknu.“

Antonio vyslovil slovo „gemütlichkeit“ bez přehlásky a Keie vycítil z jeho tónu ironii. Starý muž dosáhl, čeho chtěl. Keie po jeho odchodu také odešel. Napřed však pečlivě zhasl světlo.

Keie se vracel z tiskárny se zrychleným dechem. Rychle proběhl chodbami dílen, které byly v samostatné budově. Byl to malý labyrint, ve kterém už několikrát zabloudil. V ruce držel dvě zvětšeniny. Negativy uložil do kapsy u košile. Až Antonio de Nebrija zvětšeniny uvidí, vyskočí až ke stropu. Měl pravdu. Když došel do chodby, která vedla ke starcově pracovně, zůstal stát jako přimrazený. Z jeho vlastní pracovny, která ležela šikmo proti Antoniově, dopadal na chodbu úzký paprsek světla. Hned nato mu nad hlavou zakvílel alarm. Kdo vešel do jeho pracovny? Co tam hledal? V posledních týdnech zmizely z psacích stolů laptopy a tiskárny. Musí být opatrný. Horečně přemýšlel, co by měl udělat.

Musí se pokusit vetřelce ve své pracovně zaskočit. Napřed se však chtěl zbavit těch zvětšenin a podívat se, jestli je Nebrija ještě u sebe. Opatrně proklouzl k jeho pokoji a tiše nahlédl dovnitř. Pracovna byla prázdná. Keie tedy položil zvětšeniny doprostřed stolu, aby je Antonio hned našel. Potom se opět vrátil ke dveřím své pracovny. Úzkou škvírou nahlédl dovnitř, ale nikoho tam neviděl. Bezděčně sáhl do kapsy po švýcarském noži a opatrně zatlačil do dveří, které se tiše otevřely. Vedle dveří, u regálu na knihy, stála žena. Měla hnědé vlasy, dlouhé až po ramena, nenápadné hnědé šaty a polovysoké boty. Celek působil bezbarvě, jen pásek na šatech byl jasně zelený.

Listovala v jednom ze svazků.

„Qué desea? Mohu vám pomoci?“ řekl Keie ostře. Žena zavřela knihu a otočila se.

„Vy jste mne ale vyděsil!“

Její hlas zněl vyčítavě. V první chvíli byla tak překvapena, že promluvila německy, s holandským přízvukem.

„To se vždycky hrabete v cizích pokojích? Kdo vás vpustil dovnitř?“ zeptal se také německy.

Žena šla k němu se srdečným úsměvem a podávala mu ruku.

„Grit Vanderwerfová! Psycholožka a psychoterapeutka. Měl by tu někde být pan doktor Michael Keie.“

Keie chvíli váhal. Nesnášel, když někdo ignoroval jeho otázky.

„Co od doktora Keieho chcete?“

„Jsem psycholožka pachatele atentátu.“

Keie konečně vešel do místnosti a nenápadně se rozhlédl.

„Jakého pachatele?“

„Toho, který chtěl poškodit ,Zahradu pozemských rozkoší‘“.

Keie se posadil na židli.

„Já jsem doktor Keie.“

Přestože žena proti němu byla atraktivní, okamžitě vycítil z jejích chladných šedých očí jistou rezervovanost. Velice těžce hledal vhodná slova.

„Smím se posadit?“ zeptala se po chvíli mlčení Grit Vanderwerfová a ukázala na druhou židli před psacím stolem.

„Prosím. Co vás sem přivedlo?“

„Jak už jsem řekla, jsem psycholožka toho atentátníka.“

„Holanďanka v Madridu?“

„Moje matka je Španělka a já jsem sem přijela studovat. Po čase jsem si všimla, že už mne na sever nic netáhne. Teď už několik let spolupracuji s několika evropskými obrazárnami na velkém projektu o atentátnících na umělecká díla. A pro španělské úřady se starám o psychologický dozor nad těmito lidmi. Vypracovávám posudky, rozhoduji o jejich umístění a hodnotím jejich šance na uzdravení.“

Keie si rozpačitě odkašlal. Náhle mu bylo nepříjemné, že Grit Vandewerfovou oslovil tak ostře.

„Ale jak jste se dostala do mé pracovny?“

„Jeden starší pán mi ukázal...“

V té chvíli vtrhl do místnosti Antonio de Nebrija.

„To je fantastické, příteli! Vidíte, měl jsem pravdu! Ty zvětšeniny jsou vynikající a dá se v nich číst jako v těch nejlepších středověkých rukopisech. Ale nechcete mne představit?“

Keie stáhl kysele ústa.

„Grit Vanderwerfová, psycholožka. Léčí toho chlapíka, který poškodil ,Zahradu pozemských rozkoší‘.“

„Buenas tardes, seňora. Antonio de Nebrija.“

„Tento pán je kapacita v restaurátorství,“ chytil se příležitosti Keie, který byl rád, že konečně překonal počáteční rozpaky. „Je pomalu starší než tato budova – a kromě toho je neúnavný badatel a puntičkář. Když jsme dnes pracovali na poškozených částech ,Zahrady pozemských rozkoší‘, objevil...“

Antonio de Nebrija poskočil a přinutil Keieho přísným pohledem k mlčení. Michael si teprve teď všiml, jak pozorně Grit Vanderwefová naslouchala. Když Keie zmlkl, okamžitě navázala na jeho slova.

„Pro mou práci by bylo důležité dovědět se něco o současném stavu obrazu. Podle způsobu poškození se dá mnohdy usoudit, jakou chorobou pacient trpí a jaký měl k činu motiv.“

„Snad bychom si mohli o té záležitosti pohovořit u šálku kávy, paní Vanderwerfová,“ navrhl Keie. „Co tomu říkáte? Mohl bych vám něco povědět o své práci a vy mně o vaší. Nedaleko odtud je příjemná kavárna, do které občas zajdu. Velice by mne potěšilo, kdybyste mé pozvání přijala.“

„A já se rozloučím,“ řekl Antonio de Nebrija. „Práce volá!“

Když se otočil k Michaelovi, zvedl obočí a zavrtěl nenápadně hlavou. Keie nepochopil, co tím chce naznačit, ale rozhodl se, že si objevy na obraze nechá pro sebe.

II

Horko před budovou bylo nesnesitelné. Temný asfalt byl rozpálený a ani ve stínu platanů to nebylo o mnoho lepší. Keie a Grit Vanderwerfová se pomalu vlekli k Plaza de Colón. V parku seděli ve stínu na lavičkách vedrem vyčerpaní lidé. I vzduch kolem zeleného pavilonu Café del Espejo, s těmi jeho typickými zelenobílými kachlemi, přímo žhnul.

„Půjdeme dovnitř, nebo zůstaneme na terase?“

Kavárenské stolky a židle vybíhaly až na chodník. Keie ukázal rukou na stolek pod zelenobílým slunečníkem, od kterého se právě zvedl mladý pár, a rychle jej obsadil. Sotva se posadili, objevil se vrchní číšník, který právě vedle inkasoval, a přijal jejich objednávku.

„Dvě kávy s mlékem. A několik tapas.“

Seděli pak vedle sebe a pozorovali Plaza de Colón, kde se na sloupu tyčila socha Kryštofa Kolumba.

„Chtěla jste mi povídat o své práci,“ připomněl Keie. Hluk projíždějících automobilů a změť okolních hlasů byly tak silné, že byl nucen se ke Grit Vanderwerfové naklonit blíž.

„Jedním z mých úkolů je přijít na to, jaký měl atentátník ke svému činu motiv a jestli za tím nestály jiné osoby. My, to znamená můj institut a policie, si myslíme, že za tím nikdo jiný nebyl. Ale potřebujeme důkazy.“

Keie se nenápadně protáhl, protože ho opěradlo kovové židle tlačilo do zad. Vrchní přinášel obě kávy s mlékem a postavil na stůl talíř s chuťovkami.

„A co vy, pane doktore? Četla jsem o vaší metodě analýzy obrazů zázračné věci. Angažovali vás sem snad jako kouzelníka?“

„Infračervená reflektografie není žádné kouzlo,“ zasmál se Keie. „Ale v Evropě ji ovládá jen několik lidí a ještě méně ji dovede uplatnit v praxi. A protože jsem také restaurátor, zavolali si mne. ,Zahrada pozemských rozkoší‘ nakonec není jen tak ledajaký obraz. A já nejsem ničím vázaný. Myslím tím rodinu. Pro mne to není problém, odjet na několik měsíců do Madridu.“

Grit se k němu sklonila o něco blíž. Najednou hluk kolem sebe přestala vnímat.

„Nemáte ženu? Ani děti?“

„Ne.“

Grit Vanderwerfová odvrátila pohled k Plaza de Colón. Keie však měl na okamžik dojem, že se zahleděla do svého nitra. Okamžitě se však natolik ovládla, že na něho znovu upřela zrak a zeptala se:

„Ještě nikdy jste si nepoložil otázku, proč vlastně lidé ničí obrazy? Co je nutí brát si s sebou do muzea lahvičku s kyselinou, nůž, skleněný střep nebo podobné věci a poškodit tím obraz?“

„Já se mohu pouze domnívat.“ Napil se kávy. „Protože se snad cítí obrazem nějak ohroženi, protože chtějí milovníkům určitého obrazu způsobit bolest, chtějí se pomstít. Příčin může být mnoho. Nebo snad na sebe chtějí upoutat pozornost, nebo aspoň část pozornosti, která je věnována obrazu. Také mohou mít duševní poruchu a považují obrazy za živé bytosti. Zapomněl jsem na něco?“ Protože některá jeho slova zanikala v pouličním ruchu, sáhla i Grit Vandewerfová po svém šálku a napila se kávy.

„Máte pravdu, pane doktore.“

„To mne těší. Mé laické znalosti psychologických důvodů atentátníků na umění...“

„Víte, většina atentátníků jedná na příkaz. Někdy na příkaz vyšší morálky. Ničí to, co je pohoršuje, co považují za pornografii. Nebo na příkaz vnitřního hlasu, který jim nařizuje malbu zničit, často naprosto bez důvodu. Nebo také na příkaz skutečné nebo vymyšlené organizace, která tím sleduje určité cíle: třeba zvýšení hodnoty jiných obrazů. Nebo je ničí proto, že je považují za falzifikát. Někteří snad chtějí zničit pověst tvůrce obrazu nebo jeho modelu. Měli jsme dokonce případ, kdy si zničení obrazu objednal ředitel muzea, aby tím zamaskoval nákup bezcenného duplikátu, za který pak chtěl inkasovat vysoké pojistné. Jen velice malé procento pachatelů tvoří skutečně duševně nemocní.“

Grit Vanderwerfová ztišila hlas jen natolik, že tak tak přehlušila hluk na ulici. Na chvíli zmlkla, protože se za jejími zády skupina Madriďanů hlučně dohadovala o místo ve středu místnosti.

„Za většinou pachatelů tedy skutečně stojí muži v pozadí. Cílem mé práce je odlišit duševně narušené osamělé pachatele od těch, kteří pracují na něčí příkaz.“

Keie se neklidně vrtěl na tvrdé židli, protože ho opěradlo tlačilo do ledvin.

„Je tu ještě poslední možnost. Objednatel chtěl poškodit obraz, protože tím chtěl zničit nějakou informaci. Důležitou informaci!“

Poslední domněnku nevyslovila nijak zvlášť důrazně. Keie měl dokonce dojem, že je myšlenkami někde jinde.

„Zničení informace? Co si pod tím představujete?“ Keie okamžitě myslel na objev, který učinil de Nebrija; na znaky, které považoval za písmo, a na figuru, jejíž oči poznal i on sám.

„Nějaké poselství,“ doplnila Grit Vanderwerfová.

„Malba může vyjádřit takové poselství nějakým znakem přímo na obraze nebo na rámu či pod několika vrstvami barev. Tady se fantazii meze nekladou.“

„Ale to je absurdní!“

Keie se naklonil dopředu. Záda ho už nesnesitelně bolela. Grit Vanderwerfová se znovu napila kávy a odpověděla ještě s podšálkem v ruce. „Je to častější, než si myslíte.“

„Vy si tedy myslíte, že atentát na ,Zahradu pozemských rozkoší‘ byl cílený, plánovaný čin?“

„Nic takového jsem netvrdila!“

„Prosím vás! Pak by ten útok nebyl proveden tak diletantsky!“ rozohnil se Keie a potřásl hlavou.

„A byl?“

Keie teď začal přece jen povídat o své práci. Informoval psycholožku, že malba byla poškozena jen na několika menších místech.

„Kdyby se bylo pachateli podařilo stříknout kyselinu výš, byla by tekutina stékala dolů a poškodila by obraz mnohem víc. Kromě toho byla kyselina velice zředěná. Dokonce ani nepronikla do hloubky. Zanechala pouze na třech místech matné skvrny. Na těch jsou ovšem patrné změny.“

Keie vyčetl psycholožce z očí, že zašel příliš daleko.

„Pak jste tedy na obraze skutečně něco našli! Už jste to naznačil ve své kanceláři. A nenapadlo vás třeba také to, že kyselina neměla obraz zničit, ale naopak zviditelnit nějakou informaci?“

Keie zvedl obočí.

„Prozradím vám ještě něco. Věděli jste, že byl pachatel kněz? Byl členem kongregace dominikánů v Salamance. Je tam knihovníkem.“

Keie dopil zbytek kávy a rozkašlal se.

„Malba se mu zdála nemorální? Příliš nahoty? Příliš sexu a pornografie?“

„Doufala jsem, že se to dovím od vás. Ale část odpovědi jste mi právě dal.“

Keie cítil, že váhá. Zřejmě se chystala k otázce, která pro ni byla důležitá.

„Je možné poškození vidět? Pravděpodobně jste je už ofotografovali?“

Keie pochopil, že ho zatlačila do rohu. Nechtěl lhát, ale také jí nechtěl prozradit celou pravdu. Viděl stále před očima varování Antonia de Nebriji.

„Můžeme si obraz prohlédnout. Samozřejmě.“

Grit Vanderwerfová se s úlevou usmála a upila malý doušek kávy. Keie si všiml, jak drobně působily její ruce na velkém porcelánovém šálku, a také, že její pohled změkl.

„Potřebuji vaši pomoc, doktore!“ zašeptala prosebně.

„Tento kněz si říká páter Baerle a je to známá postava. Je pachatelem celé série atentátů. ,Zahrada pozemských rozkoší‘ je za posledních pět let jeho čtvrtým obrazem. Byl vyobcován z kongregace, protože v klášterní knihovně ničil díla, která se týkala žen ve středověku a raném novověku. Zprávy inkvizice, dokumenty, dopisy a ještě mnohem víc.“

Keie ženu nepřerušoval. Její tvář se během vyprávění rozjasnila. Pozorně jí naslouchal a bezděčně začal podléhat kouzlu jejího svůdného hlasu.

„Mám pouze jeden problém. Páter Baerle nemluví se ženami.“

Keie se usmál, jako by jí nevěřil.

„Ale co pro vás mohu udělat já? Na policii nebo ve vašem institutu je jistě dostatek schopných mužů, kteří by toho pátera vyslechli!“

„Jistě. A přece se nikomu z nich nepodařilo z toho muže něco dostat. Právě proto se policie obrátila na nás. Ten starý blázen stále trval na tom, že si přeje mluvit se znalcem obrazu.“

Sklonila se nad stolek a pohrávala si s šálkem, jako by si chtěla uspořádat myšlenky. Téměř se Keieho dotýkala obličejem.

„Tady v Madridu je sice mnoho odborníků a z počátku jsem na vás vůbec nemyslela, ale teď to vím. Vy jste ten pravý! Jako restaurátor výsledek jeho činu zahladíte. To ho přece musí vyprovokovat. Vy jste pravděpodobně na obraze něco objevil a to probudí jeho zvědavost. A potom – jste muž! S vámi bude mluvit. A je jedno, jestli vám bude spílat, nebo svůj čin věcně reflektovat. Myslím si, že to bude užitečné pro nás pro všechny, protože naznačil, že během svého působení v klášterní knihovně v Salamance narazil na rukopis, který má nějaký vztah k ,Zahradě pozemských rozkoší‘.“ Keie teď až příliš zřetelně cítil, že její poslední poznámka byla návnadou, na kterou ho chtěla ulovit. Měl v té chvíli neblahý pocit, jako by s poslední chuťovkou spolkl i háček.

„Dobrá,“ slyšel se říkat. „Pomohu vám. Kdy mohu s tím páterem mluvit?“

„Jestli chcete, tak okamžitě. Taxíkem by to trvalo půl hodiny. Metrem to bude rychlejší.“

Keie místo odpovědi kývl na vrchního a zaplatil.

„Ach ano, ještě maličkost, kterou bych vám neměla zamlčet. Páter Baerle tvrdí, že jsem ho k tomu atentátu svedla já. Absurdní! Je to projekce duševně chorého na jeho terapeuta. To byl další důvod, proč se mnou odmítal hovořit.“

Keie na chvíli oslnilo slunce.

„Absurdní!“ opakoval po ní.

Když se vydali směrem k Plaza de la Cibeles, Grit Vanderwerfová se do něho zavěsila. Keie neprotestoval. Prošli pak pěší zónou velkého parku, zastavili se na chvíli u vodotrysku, pokochali se vlnící se vodní plochou širokého kamenného pečlivě upraveného jezírka a na stanici Retiro nastoupili do metra.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

KNIHA PRVNÍ

Na počátku bylo slovo...

I

II

KNIHA DRUHÁ

KNIHA TŘETÍ