PETRA NACHTMANOVÁ

PRSTÝNKOVÉ MÁMENÍ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 9. a 8. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Petra Nachtmanová

Autor obálky: © Bodnarchuk | Imagio.cz | Dreamstime.com

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-06-9 (epub)

ISBN 978-80-88272-07-6 (mobi)

Kapitola 1

Můj momentální uklízecí nájezd pod postel mne rozesmutněl. Normálně tomu bývá naopak – najdu věci, které jsem už dlouho neviděla. Z toho skáču radostí.

Dnes mi ale zůstala v ruce Honzova fotka.

Rozešli jsme se v listopadu. Z mého pohledu šlo o skutečnou velkou lásku. Často jsem snila o našem svatebním veselí. Procházela jsem se v dlouhých bílých šatech na louce, točila se štěstím a neustále koukala na nádherný prsten, na symbol našeho doživotního spojení.

Po měsících chození se stalo nemyslitelné. V jediném momentu se náš vztah roztříštil na stovky kousků. Snad naschvál se ty střípky krásna nenechaly posbírat, abych nedoufala v návrat společných chvil.

Moji kamarádku Koudelku slyším ještě dnes:

„Tak ty už ses s Honzou rozešla? Ani ses nepochlubila nejvěrnější kámošce. Dostaneš pokutu za nedodržení drbacích předpisů!“

„Já? My se přeci nerozešli. Blouzníš nebo co?“ divila jsem se oprávněně a kroutila nevěřícně hlavou nad blábolem první třídy.

„No tak to je průšvih, že zrovna já ti to musím vyklopit. Neřikej, že fakt nic...“

„Jo. Nic nevim, takže vyklop novinky, abych se taky pobavila.“

„Moc se netěš, protože v tomhle případě ti přinesu zlý zprávy, co se mi odehrály přímo před očima. Ožralá jsem nebyla, abys mne nedala za mříže vystřízlivět. V sobotu na dýze mi říkala Naďa... Bože, mě klepne, ty doopravdy nic nevíš? Nechci vypadat jak nějaká hnusná donašečka.“

„V klídku pokračuj,“ hlesla jsem suverénně a na chvilku si oddechla. Pokud v tom měla prsty Naděnka Žvaněnka, nemuselo jít o žádný hororový vřískot. Naděnka vždycky trochu přeháněla, a když neměla po ruce dobré téma, vymyslela si vlastní barvitý scénář, aby náhodou nevypadla z drbacího topu někam do mlčenlivého odstrčení. Navíc s Honzou mi vztah skvěle klapal a nějaký drb s nejnovějším kurzem mě určitě nesrazí na kolena.

„Povídala, že s Honzou teď chodí ona. A už dva týdny.“

„Kecá. Co jinýho? S Honzou chodím já!“

„Víš, vypadalo to, že si nevymýšlí.“

„Naděna? Nevím, tomu moc nevěřím. On mi kolikrát povídal, jak ji nesnáší.“

chvíli jsem snad opravdu držela pusu pořádně dokořán, protože šok dělá s lidmi divy. Ulevilo se mi přibližně na dvě minuty čistého času. Přesně tak dlouho Jituš Koudelková váhala s dalším venčením pravdy, která mne pěkně přidusala k hlíně.

„Taky jsem si myslela, že prostě kecá. Jenže během deseti minut k ní přivrávoral ten tvůj, přitáhl jí nějaký míchaný pitivo a nevypadali ani trochu na dobrou kamarádskou náklonnost.“

Snažila jsem se sebrat poslední kousky sebevědomí, i když mi během vteřiny proletěly mozkem Honzovy výmluvy. Vlastně se za posledních čtrnáct dnů neudálo v našem společném vztahu nic bezvadného. „Promiň, nemůžu.“ „Nemám čas.“ „Vynahradím ti to jindy.“ „Vyskytl se nějaký problémek, ale brzy se vyřeší...“ Tyhle věty a jim podobné žvásty mi posílal esemeskami.

Chudáček, neměl čas si ani dojít dobít kredit do trafiky. Snad bych věřila nějakému flirtu, ale Naďu?

„Honza přece na dýzu nechodí. Nespletla sis ho?“ mlela jsem posledními, zdánlivě rozumnými argumenty.

„Promiň, ale tutovka!“

Polkla jsem další divné moudrosti. Jitka by si Honzu nespletla ani v úplné tmě. Tak Honza? Můj Honza? Nic mi neřekl, prostě mi klidně lhal o lásce, co hory přenáší, o pomněnkových očích, které mám nejkrásnější na světě, o tom, že žádný jiný pohled mu nestojí za koukání?

Třásl se mi hlas a jen tak tak jsem ze sebe vysoukala další blbost.

„Asi moc pil a teď toho lituje.“

„Tebe lituju, Lucí. Fakt, sorry moc! Víš, Lenka povídala, že je přepadla v tom nejlepším druhý den po dýze. Šla vynášet před půlnocí smetí do popelnic, a jelikož Honza bydlí ve vedlejším vchodu, nemohla si nevšimnout. Opíral si ji o zeď a pěkně to do ní pod zdviženou sukní ládoval. Naďa si nenechala ujít příležitost a pěkně nahlas rozjela ty hraný pornovzdechy, asi aby Lenka žárlila nebo co...“

„Už radši nic neříkej. Nestojím o detaily,“ špitla jsem a měla co dělat, abych z pusy vypustila krátký pozdrav Koudelce, s poznámkou, že musím jít něco hrozně důležitého zařizovat.

A já zařizovala! Zřídila jsem si jasno v chození s mým klukem. Honza snad ani neplánoval mi sdělit něco o rozchodu. Prostě by to nechal vyšumět a vyhnul se tak desítkám otázek, které se na něho vyvalily, sotva jsem překročila rohožku do jeho pokoje.

Nechal mne vyčertit. Chvíli přikyvoval, pak zase koukal do země nebo sledoval hodinky. Nudil se! Děsně moc se s mojí, ještě nedávno dokonalou osůbkou pro život, nudil a ani se mi neomlouval.

„Jde o normální věc. Lucko, přece nikde nikdo nepsal, že to mezi náma potrvá navěky.“

Oněměla jsem. Mezi potokem mých slz a poslední otázkou, proč zrovna s Naďou, prohodil něco o tom, že mu už odbilo dvacet a Naďa se nechce vodit za ručičku, poslouchat romantický kecy, ale že jde rovnou na věc, když potřebuje.

„Nikdy neškemrám o svolení.“

Bác! Dělal, jako bychom se nikdy nemilovali a nevzdychali si v pevném sevření nahých těl. Jenže mu přišlo asi obyčejné ležet spolu v posteli. O zeď mne tedy fakticky nikdy neopřel. Nevěděla jsem, že touží po výtahových, zděných, autových nebo bazénových detailech. Jenom trávu jsme pokropili společným potem.

Teď se ale dovídám, že ho romantika nebere. Takže milování na louce, snad jen v parku mezi lavičkami obsazenými partou vandalů, maminkami s kočárky

a starci na zdravotní procházce. Někde v přímém přenosu pro nažhavené a uslintané diváky!

„Nenávidím tě!“ zařvala jsem na něho místo pozdravu na rozloučenou a práskla za sebou pořádně dveřmi.

Škoda, že se sklo ve dveřích nevysypalo! Tolik jsem si přála mu aspoň trochu ublížit, tolik moc...

Po rozchodu jsem probrečela skoro každou noc do vánočních svátků. Potom se má beznaděje dostávala pozvolna do normálu a já si srovnávala ohnutá záda.

Jmenuji se Lucka Potkanová. Je mi sedmnáct. Nějak se v lepším průměru plácám několikátý rok na obchodce. Sekretářka ani asistentka ředitele není můj sen, ale co dělat, když mne nevzali na zdrávku?

Na přijímačkách jsem měla takovou trému, že se mi třásly ruce. Kolem šla nějaká sestra vyšší a po škodolibém úsměvu mi povídala: „Holka, jak dáte pacientům injekci? To bude ale zbytečných modřin!“

Prolétla jsem v tempu geparda dveřmi a pak zase dalšími. Za několikátou otevřenou klikou jsem civěla doma v pokoji na plakát neodolatelného Kevina Costnera a chtěla tancovat daleko s vlky na sněhu. V ruce jsem muchlala to litující oznámení, že jsem sice udělala přijímačky, ale ne úplně nejlíp. A kde zůstal můj dosavadní smysl života?

Momentálně se blíží letní volňásky a já si vesele klábosím s Jituš, Zdenkou a Zorou. Na letní prázdniny plánujeme pěkný týdenní odvaz u Máchova jezera.

Naši slíbili, že pojedu, pokud z něčeho neprolítnu. Hlavně taťka si zahrál na machra a mistrně prohlásil, že mě přece nebudou držet doma až do padesáti. Prý sedmnáct je už slušný věk na výlety s kamarádkami. Mamka chtěla říct, že osmnáctka jí připadá daleko lepší na tahy s „kamarádkami“, ale pak mávla rukou, protože taťka poznamenal, že aby jí náhodou nepřipomenul, co dělala chvíli po svojí patnáctce.

Už na Honzu nemyslím tak jako dřív. Na tvář se mi vrací úsměv a ruka muchlá zapomenutou fotku. S kuličkou papíru se trefuji do koše. Zásah na první pokus! Čas už naštěstí ránu nedobrovolné samoty zacelil. Přede mnou nedočkavě číhá letní nažhavená série vzdušného vypětí sil. Nedovolím si truchlit pro zrádce! Naštěstí se mi vrátila chuť se venčit o sto šest. Nastavovat tvář slunci se zavřenými víčky. A až otevřu doširoka oči, nade mnou bude stát nějaký neznámý bezva kluk, co se tajemně usměje a zeptá:

„Ahoj, jak se jmenuješ?“

„Potkanka!“ vyletí ze mě rychle moje oblíbená přezdívka a úsměvem mu dám najevo zájem a sympatie.

„Potkanka? Máš ráda myši?“

„Néé, radši lamače dívčích srdcí. Zlomit bych ho vlastně nechtěla. Jen tak naťuknout, aby do něho spěchal ten hrozně jemný cit. Znáš to?“

Vrtěl by zamítavě hlavou. Vstala bych, obejmula ho a dala mu kamarádskou pusu na čelo. No a pak bych předstírala, že chci odejít, ale vlastně jenom čekala, až za mnou zakřičí: „Počkej, kam jdeš? Nechceš vědět, jak se jmenuju?“

Potom už by se nám chození pěkně trénovalo. Ach jo. Tohle by značilo nejsnadnější cestu, jak přijít k milujícímu pánečkovi. Bohužel, jsem jenom ta Potkanka a navíc Lucka. Realita je krutá. Spíš by nové seznámení dopadlo úplně jinak. Už slyším hluboký otrávený hlas:

„Lucka?“

„Jo, Lucka.“

„Bože, zrovna se musíš jmenovat takhle? Mám na Lucky smůlu!“

„Tak to je jedno. Klidně mi říkej třeba Veroniko, Pavlo nebo Nikčo, když se ti Lucky přejedly.“

„Né, to nejde. Jsi fajn holka, ale ta první Lucka mi provedla děsný věci... A ta druhá? Zabil bych ji, kdyby mi přišla do cesty.“

Kšáááá! Letěl by i s mojí pomocí. Nezdála jsem se mu snad dobrá kvůli jménu? Pitomec jeden! Nadávala bych jako špaček. Běsnila, trhala si vlasy, kousala nehty a pak se schoulila do klubíčka a brečela lítostí. Někteří kluci jsou fakt ujetí, a je fuk, že jim už třeba táhne na třicítku.

Myslím na takové extrémy, co se stávají. Většinou se ale nepřihodí nic. Přeji si seznámení a nevím, jak se vnutit do zájmu. Tak čekám, čekám, čekám a schnu výkonem nejmodernější sušičky na prádlo!

Přísahám. Letošní léto bude jiné. Musí být jiné! Ve stanu, před ním, za ním a pod ním se začne odehrávat komedie, drama a thriller zároveň. S Jituš, Zdenkou a Zorkou jsme si už ten náš samovýjezd na Českolipsko příhodně pojmenovaly: „Čtyři ženy ze stanu a falešný zpěv!“

A že to bude umělecké dílo! Pořádně se ohákneme, nebo spíš vyhákneme do nahoře bez, namastíme se a asi i namažeme! Dosud nezletilým se nepodává alkohol. Nezletilým se ale i klidně nějaká ta lahvinka prodá, protože kdo by u našich ženských vnad pochyboval o nějaké neplnoletosti? Plnosti máme všude na rozdávání. Tedy na správných místech. Až na Jituš, ta má vnady všude. Jenže ona je dokáže i tak bez bázně a upejpání využít. Klidně si ty svoje koudelkovské boubele vyšponuje tak, že kluci zapomínají, že letí hubený a sportovně vytvarovaný postavy. Hned ji označují za krásku světa! Jituš se s nikým nepáře, řekne na rovinu, co si o dotyčným myslí. A zdvižený hlas místo sklopené hlavy kluky dost děsí.

Sama známost nemá. Říká, že zatím řeší úplně jiné starosti. Ale právě ona mi dohodila Honzu, za kterého jsem jí nejdříve děkovala tisíckrát, dokud mi nepodrazil tu řadu nadšených díků svým hnusným podváděním.

No jo. Už zase na něho myslím, ale chuť brečet naštěstí zmizela. Jen vzteky plivu, jak dokáže být někdo úplně na zabití. Stejně mu brzy vytřu zrak novou láskou. Věřím si. Jednoduše si věřím. Už bych to snad i odpřisáhla někde v kostele na Bibli. Bůh by se asi zhrozil, kdybych se tak zčistajasna obrátila na víru...

Kapitola 2

Hurá. Sláva. Trajdalá! Halekáme s koncem školního roku a naposledy protáčíme oči vzhůru při slavnostním projevu šéfa školy. Letos nás odbývá rozhlasovým hlášením. Nikoliv poctivou živou návštěvou. Komu by ale vadilo se konečně vyhnout pohledu na jeho vypoulené oči a nos zděděný po úděsném cirkusákovi? A pak to jeho hmm, ehmm, ehmm, mlask, mlask, frrrk a zase hmm, ehmm, ehmm! Člověk by se z toho občas fakt zbláznil.

A přitom strojárna naproti má za říďu takového krasavce, že bych si jeho plakát bez váhání pověsila k těm mým hollywoodským idolům v pokojíku.

„Lucko, kdo ti říkal, že to je nebezpečný?“ obrací se na mě Roman Čipera ještě před tím posledním momentem rozdávání vysvědčení. Snaží se mne ubít kaskadérskými názory, ale nedám se!

„Mě nepřemluvíš,“ sdělím krátce, protože vím, kam touhle otázkou míří – do výšky a pak šup nad hladinu!

„Bungee jumping je jeden z nejbezpečnějších sportů na zemi.“

„Snad ve vzduchu, ne? Hele, já ti řekla, že na Mácháči na tohle nevlezu, ani když mi zařídíš protekci u bratránka. A navíc to přece není žádný pořádný sport. No, připouštím, že po skoku člověk může vypadat jako po odehrání drastických mistráků. A vůbec, proč to nenabídneš Koudelce, Zorce nebo Zdeně? Jedou taky.“

„Ale ty sedíš za mnou v lavici, máš přednostní právo. Všem to zadara nedá, tobě to fakt zařídím.“

„Dej si pohov. Jestli mi nutně chceš něco zařídit, tak mi sežeň chlapa aspoň na léto.“

„Trápí tě nedostatek sexu, jo?“ zašklebí se na mě, a než ho stačím praštit pravačkou, chytne mne za hlavu a přitáhne si moje ucho k jeho puse. Nepanikařím. Znám tento způsob sdělování důvěrností docela bezchybně. Slouží k naprostému šeptání, které mne šimrá a já se pak chechtám jak praštěná. Už vlastně začínám prskat smíchy dřív, než něco vymáčkne z útrob.

„Škoda, celý léto jsem v Norsku na rybách.“

„Hmm, to si tak někdo žije.“

Idiotsky se tlemím! Roman je strašně fajn. S ním si připadám jako věčná puberťačka, co si dělá extra srandičky úplně ze všeho. Brala bych ho všema deseti, protože jde o kusan kluka – blonďák s modrýma očima, s vypracovaným tělem. Hlavně ruce má dost vymakané od věčného nahazování prutů a vytahování nadmíráků. Mají to v rodině, tu posedlost šupinatým královstvím. Dokonce i jeho mamka rybaří. Táta samozřejmě nic podobného nevynechává a jeho o tři roky mladší brácha Karel se rovněž pěkně vydařil.

Bohužel si Roman většinu svého času všímá hlavně ryb. Holky má navěky věků zapsané v pořadníku pod číslem dvě. Pár mu jich už sice spadlo do sítí, a proto se o sexu baví normálně a panicky nerudne, ale tím to hasne. Vlastně, pokaždé právě na jeho rybích cestách si sem tam nějakou ulovil. Naše třídní krásky, školní šťabajzny i ostatní městské znamenají prostě tabu.

Občas sice mívám dojem, že po mně jede, ale spíš se jedná o kamarádství. Ačkoliv totiž nejím ryby, dokážu s ním dokonale diskutovat o tom, že psi jsou daleko lepší než ryby a rybičky, že pes se umí k pánům aspoň přitulit. Jak se něžně mazlit s rybou?

„Ty jsi přece Ryba, ne?“ povídal mi jednou a dost mě překvapil, že ví, kdy jsem se narodila.

„Já jsem Ryba omylem. Měla jsem být Rak.“

„Snad Beran, ne? Ta je po Rybách ve Zvěrokruhu.“

„To já jen tak plácám, toho si nevšímej. Jisté je, že nejsem nesobecká a citlivá k ostatním. Přírodovědec, chemik ani ekolog ze mě nebude a příliš opatrnosti bys u mě zrovna nenašel. Jediný, co na mě pasuje, že spoléhám na sliby ostatních a trpím nedostatkem sebevědomí. Jo, a čekám ve vší skromnosti na prince spasitele.“

„Kecáš!“ odpověděl mi a druhý den se mi na stole objevil vytržený článek z časopisu o vhodných partnerech Ryb. Podle nejnovějšího life stylového informátora by se ke mně Roman jako Štír perfektně hodil! Podle zvěrokruhových hlášek by si mne dokonce lehce získal, protože stačí pozvání na piknik někde v blízkosti vody nebo něžný polibek u měsícem ozářené řeky.

„Potkanová Lucie,“ ozvalo se hlasem naší třídní Bělozubkové a mne tuhne úsměv na rtech. Dostane se mi do rukou její papírová pomsta! Kdo by to byl řekl, že jeden cár papíru s razítkem, podpisy a známkami může každoročně člověka tak deptat. Kdyby druhý den nezačínaly prázdniny, spousta by nás skončila přímo v chřtánu spravedlivé Smrtky usekhlavky.

*

Krok sun krok se šinu domů. Nebojím se vlka, sovy, otevření dveří a ani zvědavosti rodičů. Koneckonců, kdo je tady v domácnosti hlavním zdrojem mládí? Já! Jediná jedináčková, Potkanka junior.

Po rozdání výza si celá třída sedla na dvě hodiny ven na zahradu k Mackům. To jest rychloobčerstvovací stanice pro věčně hladové. Paní Macková z nás samozřejmě měla velkou radost a neúnavně nabízela všechny možné nadpultovky.

Letos se žádný pořádný rozlučák nekonal. Připadalo mi, že půlka třídy trpí otráveností víc než normálně a projevilo se to docela brzkými odchody. Jeden po druhém zvesela mizeli a při tom odhodlaně křičeli: „Mějte se, už musím. Užijte si to tady do konce a v září zase na bojišti!“ Bohužel, zradili i moji nejbližší.

„Pošlu ti pohled z ryb.“

„To jsi hodný, Rybáčku Čiperáčku,“ odpověděla jsem Romanovi Čiperovi, který také zapomněl na náš jistý druh přátelského pouta a klidně odešel strašně brzy. Jeho pruty se musí mít ideálně! Tolik činčání pod drobnohledem mužských dlaní! Ach jo.

„Nezapomenu jako loni.“

„Zapomeneš!“

„O co se vsadíš?“

„V žádném případě o rybu.“

„Tak o něžnou noc bez rybího tření?“

„Beru!“

Odpověděla jsem narychlo a vlastně to ani nebrala za vážnou sázku. Prázdniny trvají dva měsíce a do září stoprocentně zapomene i na to, že nějakou Potkanku přemlouval, aby si s ním šla zalovit do romantických vod.

Dost bědování! Nečeká mě žádná nula na ostrově nudy. Vrhnu se do náručí samotné letní vášni a dokážu odpřisáhnout, že i za cenu menších proher. To znamená kratších známostí.

„Zora neví, jestli pojede,“ šeptla mi Jituš Koudelková, sotva jí Roman uvolnil místo a přisedla si se svou coca colou vedle mě.

„Jak neví?“

„Táta jí asi zaplatí něco lepšího.“

„Ten? Vždyť z něho málem nedostali ani alimenty. Kvůli takovýmu podtrhne kámošky? Kde vůbec je?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2