PETRA NACHTMANOVÁ

PODVEDENÁ LÁSKA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 10. a 9. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Petra Nachtmanová

Autor fotografie na obálce: © Iancucristi | Imagio.cz | Dreamstime.com

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-08-3 (epub)

ISBN 978-80-88272-09-0 (mobi)

1. kapitola

Kdysi jsem se jednou zamilovala. Kdo ví, zda šlo o náhodu, zvláštní moment či cestu osudu, protože dnes všechno funguje dočista jinak....

Ano, dnes mohu s jistotou prohlašovat, že nemiluji pouze jednou, ale mnohotisíckrát. Několikanásobně si pohrávám s rozvětveným oslovení „LÁSKO!“, které obsazuji do nejněžnějších rolí.

Přesně tak, s tím známým slovem na „L“, které s nadšením vypouštím z úst, laskám a rozdýchávám po hláskách. To, které překvapivě vyřknu kdekoliv, když stojí poblíž ON. To laškovné láskování lásky, tvořící usměvavé vrásky na čele a plnící rty úsměvy plnoleté krásky.

Hluboký cit a výstřih pro jedinečného Pavla. Vlnky, vlny, ondulace, pro přítele s hlubokýma hnědýma očima plnýma radosti. Nenechavé prsty na hrátky s černými kudrnatými vlasy nakrátko ostříhanými. A hlavně úžas až na vrchol stoosmdesátiosmicentimetrového snědého těla.

Život pro tělo a duši, které nenechají holku nikdy chladnou. Probuzení a usínání po boku muže, který se rád předvádí a vyzývavým gestem nechává své vypracované tělo mladíka odhalené všude, kde sčítám a odčítám milimetry naší pozemské vzdálenosti od hvězd.

I on nesčetněkrát miluje. Často téměř básní, že se mnou propluje klidnou řekou milování a nic nám v srdcovém plavení nezabrání, protože on se nebojí peřejí ani jiných hlubokých či ostrých nástrah na cestě. Pod jeho ochranou se ani já neodvážím třást jako osika ve větru. A ani kdyby zemětřesení rozdunělo zem, nepoznám chvění strachu.

Pavel mne tedy miluje. Dále lichotí slunci, sladkým broskvím, šunkovým chlebíčkům a vodě. Velké vlnící se vodě, zvané moře. Snad kdyby mu hvězdy přály, narodil by se na místě naší první společné zahraniční dovolené, ale to by zase nepotkal mou bláznivou bytost.

Právě nyní ji prožíváme – skvělou dovolenku se slunečnými paprsky a mořem na přídi, bocích i zádi. Několik hodin již vnímáme zdejší teplo, barevno a živo.

Usměvavě si prohlížím Pavla a potichu souhlasím – on sem patří. Náleží do šarmantní země, protkané tisíci druhů květů, palem, otevřených restaurací, hudby a nikdy neutichajícím mořem. Perfektně sem zapadá, protože vypadá jako oni - sympatičtí, přitažliví a krásní Španělé.

Náležitě hýčkáme svůj první kouzelný domov, získaný díky laskavému sponzoringu budoucí tchyně a tchána a nezáleží ani trochu na tom, že oba patříme pouze k provizornímu, čtrnáctidennímu vybavení.

Dobře, za dva týdny se rozloučíme s životem dnem i nocí sobě nablízku. Tento konec ale udělá šťastný krok do budoucna, kdy si konečně pořídíme NAŠI domácnost.

Prozatím vlastníme útulný hotelový pokoj s velkou šatní skříní, koupelnou s bílými ručníky a prasklým zrcadlem, s hnědým oprýskaným a děsně lacině vyhlížejícím stolkem naproti čelu postele - nesmírně podobnému těm, které jsme měli na gymnáziu v aule na odkládání listin a obalů od čokoládových tyčinek, zakoupených v automatu na chodbě.

Na stěně nad stolkem visí obraz prosluněné krajiny s mořem, opatřený podpisem autora dole v rohu. Po rozluštění autogramu obohacuji znalosti o jméno „Juan Pablo“. Ne, neznám ho. Opravdu neznám španělské malíře, dokonce ani španělské krajiny plné kytarových strun, toreadorů a tance flamenca. Neumím španělsky víc než dvacet vět, a přesto přese všechno řadím od prvních minut zdejší místo k mým vysněným.

Prostě si sahám na sen, tak jak jsem si pokaždé v duchu splétala a představovala tu nádheru - někde venku sedět u stolu při snídani, vnímat prosluněnou krajinu, zvuky ptáků a vůni květů. Zároveň si ukrajovat po tenkých plátcích milovaného královského hermelínu. Soustředěně vychutnávat každé sousto, obracet ho na jazyku, převalovat z jedné strany zubů na druhou a polykat jemně, bez zakuckání a ušklíbání.

Hotelový pokoj má navíc jednu nejlepší věc na světě - manželskou postel. Říkáte si, postel jako postel, zvláště pro zamilované, ale, ale, ale – třikrát ALE:

Za prvé, lepší dát vášni volnost než utiskování na jednolůžku. Za druhé, na spacáky na zemi nemám nejlepší vzpomínky, protože se děsně klouzaly! Za třetí, já si vždycky přála vejít do svátosti zvané manželství. Už od dětství jsem si hrála se všemi ochotnými kluky na maminku a tatínka, no a panenky představovaly naše poslušné děti.

Dá se tvrdit, že mne čeká generálka svatební cesty. Potom si všechno ještě moc ráda zopakuji, to už půjde o pravdivou skutečnost po úředním slavnostním ceremoniálu.

Natěšeně mávám rukama. Dnešní noc si budeme připadat opravdově srdečně postižení, nejkrásnější nemocí zvanou láska. Železné mříže s ornamenty na stranách postele sice zvyšují vrzavost, také se kiklá víc, než se dovoluje pro bezproblémové sousedské vztahy, ale trable přehlédneme raději dřív, než se dostaví. Hlavní cena tady stojí pro nás a my milujeme. Milujeme a nic nám nepřekazí tu vášeň, tu přecitlivělou něhu, která se musí nechat líbat, šeptat a objímat.

***

Květnová maturita slavnostně zakončila můj středoškolský život a bez rozmyslu se po hlavě vrhám do sítí opravdového světa. Do světa, kde se výkony poskládaných slov neznámkují čísly od jedné do pěti, ale pouze dvěma body - prohra či výhra.

Něco mezi pro mne neexistuje. Nikdy jsem nechtěla plnit průměr. Pokud nepatřím do výběru nejlepšího, zahrabu se raději do snadno přehlédnutelného kouta a nehodlám vylézat a zviditelňovat se dřív, než přivábím vítězství.

A nosím značku „Výborná!“ Ano, skvělá, excelentní, hvězdná! Neříká se tomu pýcha, ale sebedůvěra. Řadím se k elitě, k extra třídě a snad zvedám nos výš, než se má, protože vím, že za „nej“ se schovává kopec snahy, taktizování a odvahy.

No, ještě výš na kopci visí místo praporu vítězství kus pořádné nalezené zamilovanosti. Cítím se dál než všichni ostatní. Díky muži po mém boku.

Pavla by mohli zvolit za krále dívčích snů, za symbol něhy a roztančených srdcí. Oficiálně s ním chodím bezmála tři roky a o jiné muže nestojím. Proč by? Mám všechno a co se přidává ke všemu? Nic. Zastupuji dívky vystřižené z hlavní strany módních časopisů a bez problémů bych získala jiné muže. Dokonce i oni mi nadbíhají, chtějí a posílají vyznání lásky. Zkoušejí osud a nezazlívám jim vytrvalou snahu, i když vědí, že stav „natrvalo zadaná“ nepřetrhnu jako tenkou nit.

Vím, miluji hodně, ale ne na všechny mužské strany. Oni si musí najít jiný směr, můj vchod se dávno uzavřel a nebolí mne zůstat uzavřena v sametovém vězení.

Bolest ale často vchází i do hebkosti. Kolikrát mě jenom trýznila ta mlčenlivá samota? Dva roky se totiž vídáme pouze o víkendech. Dva dny v týdnu, plus nějaké ty půldny páteční - ubohý čas na lásku a na objevování krátce poznaného.

„Proč tvoje návštěvy neprodloužíš?“

„Renat, nic jinýho momentálně nezmůžu, měj trpělivost. Chce to čas a pořídíme si vlastní byt. Až doděláš školu, tak to začneme řešit, teď s tím těžko něco naděláme.“

Fajn, měl pravdu. Pracoval pro pražskou firmu a já bydlela v Kolíně s rodiči, stejně jako jeho rodina. Přes týden přespával v pronájmu firemního bytu a dojíždění nepřicházelo v úvahu, protože by se z toho nejspíš zhroutil.

„Vždyť ty zatracený počítačový krámy opravuju od svítání do setmění a vynechávám i nařízený pauzy. Dělám to pro nás, to mi věř. Dost často bych s tím fláknul, ale co si bez peněz splníme za sny?“

„Jo, bez peněz ani na záchod nevlezeš.“

Bohužel, peníze tvoří neodmyslitelnou část splnění většiny snů. Nejen našich. Smůla a zároveň pravda. Pravda a nic víc než krutá pravda!

Rodiče mého miláčka mě zbožňují. Možná až přehnaně, ale nestěžuji si. Trpění nadměrného hýčkání stylu pohádkových babiček s sebou nese plody štědrosti – pozvání na slavnostní večírky, večeře, odvozy na vzdálená místa a moře. Ano, právě manželé Peroutkovi nám zaplatili letošní báječnou dovolenou v hotelu „La Seňorita“, blízko Pinedy de Mar.

Tady se cítíme úžasně dospělí a vyzrálé jedince z nás dělá čas strávený společně. Ono, dokud člověk žije sám, moc dobře se nepovažuje za někoho uceleného a vyššího, protože stále něco postrádá. Něco, co již od dětství hledá, a tím, že nenašel si připadá oddělený od opravdovosti a od smyslu plně žít.

Pavel oslavil v březnu dvacet tři let. Já si v srpnu přiklepnu na bedra devatenáctku a silně přemýšlím o tom, že když ani napodruhé neuspěji s příjímacími zkouškami na vysokou, tak půjdu na mateřskou dovolenou. Ale to prozatím uchovávám jako tajemství, protože miluji děti a Pavel nesporně též, ale chceme nejdřív něco mít. Jenže, když mě nikam nevezmou, tak co? Nikdo se nezblázní, když si peďák dodělám později.

Ano, Pavel mne tady, v barevném ráji, jistě požádá o ruku. Mluví už o naší svatbě s rodiči, no možná oni mluví a on se pouze přidává, ale na tom nesejde. Netají se faktem, že by nám koupili za svatební dar byt v Praze, kdybychom se vzali.

Pavel sice občas říká, že na ženění je brzy a že nemá smysl svazovat cárem papíru něco, co k sobě stejně patří. Ale on to tak nemyslí, vezme si mne dříve, než pomýšlí, protože letošní léto prožijeme společně a již nyní víme, že poté bude odloučení daleko těžší než kdysi, kdy mne svazovala studijní povinnost a mohla jsem si říci, že mám na „zábavu“ vyměřený pozdější čas.

K jediným zdejším nedostatkům patří směr našich oken. Pokoje s výhledem na moře stojí na druhé straně, než nás ubytovali, což mne mrzí kvůli ztrátě stoprocentní romantiky...

Právě stojíme společně na balkónu, díváme se ven na palmy, na lidi v letním oblečení a několik projíždějících aut na silnici pod námi. Pohoda! Žádný stres, shon ani zběsilé výkřiky. Pavel mne objímá kolem pasu, něžně líbá do vlasů a odpovídá na dosud nevyřčenou otázku.

„To nevadí, že nevidíme z okna vodu. Nebudeme držet smutek kvůli několika výhledům z pokoje, když si na moře klidně sáhneme kdykoliv se nám zachce. Co říkáš?“

„Nic neříkám. Mlčím jako ryba.“

„Ryby nemlčí, dělají moc velký rámus.“

„A tos slyšel kde?“

„Od zkušených rybářů.“

„Fajn, přeřazuji se do kategorie hlučných ryb. Miluju Pavláááá!“ křičím odhodlaně z okna, až se leká nečekaného vyznání.

„Pššš, co děláš?“

„Asi takový rámus dělají ryby?“

„Možná ještě větší,“ povídá mi a rychle zakrývá dlaní pusu, abych zase nezvýšila hlas a nevpadla tak do rukou mezinárodní ostudě za rušení dovolenkového klidu. Prskám mu smíchy do dlaní a snažím se ho pořádně kousnout, aby mne nedusil, ale trvá to ještě pár sekund, než povolí a zvolí jinou taktiku umlčení – líbání.

Má pravdu. Proč se škaredit pro pokoj bez výhledu na moře? My dva představujeme moře. Rozbouřené vlny narážející na pobřeží Costa Bravy. My jsme přílivy a odlivy, ranními sběrači mušlí, napěněným objetím slané modrosti, roztančenými barevnými rybami a tajemnými korálovými útesy. My dva!

Nedočkavě se těším, až na vlastní kůži poznám, co udělá naše zasněné moře v moři skutečném a jaké nezapomenutelné lasturové dary nám nadělí.

* **

Téměř dvaceti čtyřhodinová cesta autobusem dala zabrat i těm nejotrlejším. Unaveně a občas i znuděně jsme se k sobě na sedadlech mačkali. Nadávali na neskladné nohy, píchání v bocích, mravence v rukách a na polámaná záda. A v mezičase mžourali skrz nekontrolovatelná víčka oknem kolem hlavní silnic a ptali se: „Kdy už?“

Kdy už konečně dorazíme na místo, lehneme si na postel a zdrcující cestu se skrčenými nohami vyležíme a naprosto ji vymažeme z paměti?

Jenže sotva jsme vystoupili na cizí území, dopadlo všechno úplně jinak. Stačil jeden nádech a pohled vpřed, aby rozšířené oči šťastně smály společně s ústy. Únava uprchla sprintovým během, roztřesená nervózní nedočkavost se zklidnila a my obdrželi dávky až nadnášející energie.

Chvilku po příjezdu jsme seděli u hotelového bazénu na proutěných křeslech mezi palmami a pak s klíčem v ruce vstoupili do stěn, kde ubytování a zabydlování nepovažujeme za nejpřednější věc.

Pavel na balkónu navrhuje, že si půjdeme před obědem zaplavat do moře a spláchneme ze sebe poslední zbytky malátnosti.

„Dobrý nápad, kapitáne,“ stoupám si do pozoru, salutuji a žádám o povolení ke vstupu do naditého kufru.

„Vstup povolen, krásko.“

„Bezva.“

Jeden pochodový krok, druhý. Levá. Pravá. Stop!

„Moment!“ zastavuje moje pochodování a výhružně na mne míří ukazováčkem. „Neopovažuj se obléknout do strečových riflí a svetru.“

„Nebo??“

„Porušení příkazu se trestá svléknutím do naha na veřejném místě.“

Posměvačně se chichotám a štrachám v hnědém kufru. Dobře, spíše kufranu, v obrovském prostoru s pouze „nejnutnějšími“ věcmi.

Vytahuji dvoudílné plavky s květinovým, zeleno-žlutým vzorem a přehazuji je na postel. Pavel nikam nespěchá, lehá si na postel, dává ruce za hlavu, zvedá jednu nohu po druhé vzhůru na protažení. Nakonec přivírá oči, aby je hned zase otevřel a vychutnával si mé rychlé sundavání kraťas a trika z cesty.

„Dnes žádný pomalý striptýz, nejradši bych ty propocený hadry už víc neviděla. Lepí se na mě úplně všechno.“

„Nejsi náhodou polonahá? Kde máš to všechno lepící?“

„Na kůži, chceš si sáhnout?“

„To víš, že chci.“

„Neosprchujeme se nejdřív?“ ptám se raději, protože tahle cestovní lepkavost mne přivádí téměř k šílenství.

„Proč?“ zamrká a natahuje ke mně ruku. Jenže já ji neberu do své, ale skanduji za práva očisťovacích potřeb.

„Sprcha! Sprcha! Sprcha!“

Zavrtí zamítavě hlavou a provokativně se usmívá.

„Není snad v moři voda?“

„Je, ale... Takže jdeme? Proč se nezvedáš?“

„Není zvedání jako zvedání,“ prohlašuje trochu škodolibě, stahuje si dobře vybavené slipy a já si to jeho pořádně zvednuté místo důkladně prohlížím.

„Hmm, pěkný... Nechtěl si jít snad ven?“ povídám mu již s úplně jiným tónem hlasu, s příčeskem rozechvělého a radostného poskakování, které znamená, že mezi námi touha neuhasíná, ani kdybychom prodrandili celý svět na čtyřech kolech.

„Všechno má svůj čas, nemyslíš?“

„Záleží na tom, kolik ho máš v zásobě.“

„Já? Hádej, kolik myslíš?“

Mávám rukou a usmívám se stylem vševědmy, protože mi je zcela jasné, co znamená tahle předehra slovních narážek a pološeptavých otázek.

„Pojď už ke mně.“

Opět žádostivě natahuje jednu ruku mým směrem a já ze sebe bez váhání svlékám bikiny, které jsem si tak neuváženě aktivně na sebe navlékla. Nahá chytám nabízenou dlaň, nechávám se pevně přitáhnout k posteli a sevřít.

„Čas se zastavil, nic nezmeškáš,“ šeptá mi a očekávaně mne povalí na jeho svalnaté tělo. Pevně se objímáme, líbáme. Rukama si hraje s mými vlasy a já věřím, že s časem se nespletl – přestal mi tikat v uších.

Nebylo by lásky bez jeho slov. Nebylo by milování bez jeho laskání a hladové touhy, nebylo by štěstí bez krásy, kterou pokaždé vkládá do spojení našich těl....

Postel naráží na zeď a my se na sebe uličnicky smějeme. Jak si asi naši sousedi užívají ran do stěny? Z těch pravidelných rytmů vedoucích k vyvrcholení touhy v nás musí přece ti „obyčejní“ zapletení v odcházejících vztazích šílet...

2. kapitola

Voda, ten vynikající, osvěžující živel a nejlepší pomocník v dusnu. Moře znamená nádheru, sílu a zároveň uvědomění si, jak my lidé, maličcí a snadno polapitelní, lehce ztroskotáme.

Právě si moře poklidně šplouchá o naše nohy a za chvíli může bouřit. Tak jako život, ale momentálně ne můj. Náš vztah zuřivě nebouří, užíváme si plusů ukázkového páru. Snad bych naše štěstí mohla zaklepat, ale není kde...

Procházíme mělkou částí, kde mají své území malé rybky a než si stačíme nahlas říct, že voda není ani tolik studená, skáčeme do první vlny, která nám přispěchala vstříc. Horlivě plaveme, až kam nám síly stačí a zase zpět ke břehu. Chvilku si povídáme po prsa ve vodě o tom, s jakou rychlostí mizí cestovní lepkavost z těl.

Po chvilce si plavací výdrž do dáli opakujeme a pak se na břehu oklepáváme z nadbytečných kapek. Přehazujeme si přes ramena ručník, tedy lépe řečeno já. Pavel sušení ručníkem odmítá, slunce prý obsahuje výbavu dostatečně dobrého sušáku. Má pravdu, ale já... No, čistě ze zvyku.

Chytáme se za ruce a vydáváme se směrem doleva, po pobřeží. Romantická procházka ve dvou patří přece dávno k mojí části slunečného snu.

„Půjdeme, až kam to půjde,“ rozhoduje Pavel.

„Bezva nápad, třeba se jen tak nevrátíme, protože cesty po pobřeží snad ani nikde nekončí.“

„Snad kdysi, ale v dnešní době?“

„V každé době. Mám citovat jednoho básníka?“

„Pššš, žádný básně z povinný četby na škole.“

„Škoda,“ krčím rameny a tisknu mu na tvář mlaskavý polibek.

„Uvidíme, co pobřeží dá. Osobně to na dlouho nevidím, idylku nám překříží nějaký soukromý území s vilou a pěkně si zapochodujeme zpátky.“

„Jen abysme stihli oběd.“

„Máš hlad?“

„Vlastně ne, ale když je v ceně?“

Po celodenním nadskakování v autobuse nemám dosud na jídlo ani pomyšlení. Žaludek se mi pohupuje víc než mořské vlny. Jediné, na co mám nesmírnou chuť, je dobře vychlazená pomerančová šťáva nebo litry ledové vody.

„Cenu neřeš. Nebude ti tedy vadit, když pro dnešek vynecháme oběd a zajdeme až na véču?“

„Mně ne. Ty nechceš jíst?“

„Ne. Rozmysli se, ještě je čas se otočit a mazat pro nášup do jídelny, tedy hotelový restaurace.“

„Já vašim říkala, že polopenze bohatě stačí, ale nedali si říct. Prý abychom neumřeli v cizině hlady. Teď zbytečně mrháme, ale fakt nemám na ten oběd ani náladu. Jenom mě lapila pořádná žízeň. Jó, žízeň je veliká, život mi utíká...“

„Taky bych něco upil, někde něco koupíme. Vždyť tady mají samou občerstvovnu. Takže, no problem, kámoško. A nediv se rodičům, chtějí pro nás to nejlepší, buď ráda.“

„Raduju se, neboj.“

„Jo, kdyby jen tušili, že si místo přímořskýho oběda dáváme zdravou porci báječnýho sexu.“

„Snad chození po pobřeží a koupání, ne?“

„Ty to ještě netušíš ale...“

Přetáčí si mne tváří v tvář a něžně políbí. Navíc dostávám další náruživější přídavek. Už se zase k sobě tiskneme a nedokážeme se odtrhnout. Začnu držet pohotovost, jakmile mi začíná stahovat plavky.

„Tady ne, blázníš?“

„Proč?“

„Nevšim sis? Občas tady choděj i lidi.“

„Tobě není líto toho ztracenýho oběda? Užijeme si tenhle šťavnatý kousek a pak ho našim vybarvíme v podobě všech nesnědených dlabanic nejlepších chutí světa.“

„Neblázni,“ ohlížím se zkoumavě kolem sebe, když se zase pokouší servat ze mě plavky. Jenže můj nesouhlas moc nezabírá, už si v hlavě dávno promítl, co se tady odehraje a nehodlá ustupovat. Což o to, milovala bych se s ním na písku, ale v soukromí, ne na veřejnosti. Tiskne si mě pevně k sobě a já střežím pár lidí středního věku, kteří se po nás ohlížejí.

Podle několika prohozených vět poznávám, že jde o německé turisty. Němčouři, co čučíte! Vykřikla bych na ně, jenže mne už zase Pavel dobývá a mám co dělat, abych ho ustájila aspoň na pár centimetrů od těla.

„Už ses někdy milovala na pláži?“

„Sám víš.“

„Právě. Tak proč nezkusit novinku?“

„Nezk...,“ vpil se do mých úst a tiskl si mne k sobě, abych sama poznala, jak moc mě chce. Vím to, vím. Nemusí mne pokoušet, když vhodné místo existuje snad jen pod vodou. Dovoluji pouze líbání. Když se ode mne odtrhne a chce položit na zem, zase se vší silou vzpírám a pouštím se do taktických vět, které ho mají zastavit. Nikdy bych nedopustila, aby to se mnou dělal někde mezi lidmi. Chodí jich kolem stále více a častěji. Cítím rudnutí v obličeji jak v roli nezkušené patnáctky. Míjejí nás a dělají, že si nevšímají, nebo různě pokašlávají. Nehodlám hrát cirkusáka a poskytovat naše erotické a pornografické záběry nezvaným proti svojí vůli a navíc zdarma.

„Jsou slaný.“

„Kdo?“

„Tvoje rty.“

„Osladíš mi je, Renátko?“

„Osladím ti je mou slaností, co ty na to?“

Krčí rameny a odtahuje se. Míjí nás několik turistů a tři španělští kluci s míčem v podpaží. Pavel se ohlíží za sebe a před sebe, pak mi stiskne pevně dlaň a hypnotizuje můj napjatý pohled.

„Tak ty tedy nechceš?“

„Chci, ale...“

Nenechává mě dopovědět a zase si mele svou. Asi s ním nic nesvedu, raději jsem měla odsouhlasit oběd, žaludek by to určitě zvládl lépe než tuhle situaci.

„Tak jdeme tedy jinam. Tady by to bylo fakt jak divadlo. Než bysme se rozkoukali, obklopily by nás davy příznivců.“

Ušklíbám se, protože Pavel to říká trochu naštvaně, jako bych mohla za to, že se nenacházíme ve vhodných podmínkách. Po rychle ušlém asi půl kilometru, se za jednou prostornou vilou, objevila malá pláž s loďkou na břehu. Pavel samozřejmě chytil první naskytnutou možnost.

„Pojď, tady.“

„To tě to ještě nepřešlo?“

„Ty mě snad nechceš?“

„Chci, ale to jsme mohli zůstat rovnou v hotelu, když jenom hledáš místo, kde by se to dalo dělat.“

„Hele, já za to nemůžu.“

„Měl sis vzít delší triko, aby ses nestyděl za ten svůj vycvičený tým, věčně v pozoru.“

„Na co mám tebe?“

Nelíbí se mi. Takhle přece nemluví žádná zamilovanost, ale obyčejný chtíč. Šlo mu o to, aby mě tady někde rychle položil a vykonal potřebu, navíc se neptal. Odtahuje mne za loďku a tam mě chce vidět ležet v písku. Dívám se na něho naštvaně.

„Co je?“ ptá se, jako když neví, která bije. „Nikdo tu snad neplave a to, co je za loďkou o pár metrů vepředu na cestě, tě nemusí zajímat. Nevšimnou si.“

„Smrdí to tu, u břehu plavou odpadky.“

„Sakra, to ti tolik vadí? Nelezu snad s tebou do vody a v dnešní době je úplně normální, že se odpadky hromadí u břehu. Lidi jsou prasata.“

„Pavle, radši bych šla na ten oběd.“

„To sis vzpomněla pozdě.“

Strhnul mě k sobě na zem a zalehl, abych se nezvedla. Líbá mě na krk a roztahuje nohy. Ležím za loďkou, poslouchám jeho zrychlený a nedočkavý dech a ptám se, proč se nevzepřu, když mě to tímhle způsobem nebaví. Klid. Může za to únava, odříkávám si a nechávám ho odevzdaně dokončit mužskou potřebu, která mi jindy připadá nejskvělejší na světě. Ale teď a na takovém místě? Sotva skončí, beze slova se ode mě odtrhává a vstane.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1. kapitola

2. kapitola