Fionnuala Kearney

THE DAY I LOST YOU

Copyright © 2016 by Fionnuala Kearney

Translation © 2018 by Oľga Kralovičová

Jacket layout design © HarperCollinsPublishers Ltd, 2016

Jacket photographs © Valda Abdul / Arcangel Images (front);

Shutterstock.com (back)

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu The Day I Lost You (Harper, an imprint

of HarperCollins Publishers, London 2016)

preložila Oľga Kralovičová. Redigovala Oľga Kudláčová.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018

ako svoju 1234. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5896-9

Najsilnejším ženám,

aké poznám – svojim dcéram

Kate a Jane a mame Mary

Prvá časť

Prológ

Vždy sú okamihy predtým a potom. Významné momenty, keď v jednej sekunde je život jasný, ostrý obraz, a vzápätí je zrnitý, nezaostrený.

Deň, keď sa to stalo, siedmy december 2014, bol normálny deň – nebolo na ňom nič nezvyčajné. Pás arktického nízkeho tlaku priniesol chlad, od ktorého mi mrzli prsty v rukaviciach a oziabalo ma aj v čižmách s kožušinovou podšívkou. Dokonale jasnomodrú zimnú oblohu narúšala iba mriežka bielych stôp po lietadlách.

Celé popoludnie sme s Theom v stánku na vianočnom trhu predávali írsku kávu – boli sme príšerní baristi, neschopní vytvoriť na káve rovnú čiaru zo šľahačky a príliš štedrí pri dávkovaní alkoholu. Bol to predsa čas štedrosti. Svetielka na reťaziach blikotali, šuchotali po domácky vyrobené balíčky s cukríkmi, ozývali sa vysoké tóny vianočných kolied, na vyleštených parketách v školskej sále chrupčali pod nohami rozmrvené koláčiky a vzduch napĺňala omamná sviatočná vôňa škorice a klinčekov.

Pamätám si, že to bolo popoludnie plné zábavy.

Keď som prišla domov, postavila som na sporák čajník a zapla termostat. Chvíľu som sedela so šálkou čierneho čaju medzi dlaňami, v miznúcom svetle hľadela do záhrady a nohy som mala zastrčené pod seba. Hoci som Rose veľmi milovala, dni bez nej boli pre mňa vzácnosť. Mala som tak málo času pre seba, že som si to užívala, aj keď som len sedela a nerobila nič. Spomínam si, aký bol ten deň všedný až do chvíle, kým sa neozval zvonček pri dverách.

Nepohla som sa, ani keď niekto zabúchal, až kým som cez schránku na listy nepočula Dougov hlas. Vtedy som vyskočila ako gazela.

„Jess. Tu je Doug. Môžeš mi otvoriť?“

Šla som do chodby, počula som, ako chodí po verande, krok za krokom. Doug už tu nebol veľmi dávno.

Vo vrecku saka mi zazvonil mobil. Keď som uvidela jeho číslo, uvedomila som si, že to zvonenie počul aj on.

„Otvor, Jess. Je to dôležité.“

Zdvihla som telefón a hneď som položila.

„Čo chceš?“ zavolala som cez štyri solídne panely svojich predných dverí.

„Potrebujem sa s tebou rozprávať. Prosím.“ Pri poslednom slove sa mu hlas zlomil a otvorila som.

Doug, môj bývalý manžel, muž, ktorého som údajne zadusila svojou láskou, tam stál a triasol sa.

„Môžem ísť dnu?“

Pozrela som ponad jeho plece a čakala som, že uvidím Carol, jeho manželku.

„Čo chceš, Doug?“ zopakovala som.

„Môžem ísť dnu?“ spýtal sa znovu.

A to bol ten okamih. Urobila som chybu, že som mu pozrela do očí, kobaltovomodrých očí, ktoré Anna, naše jediné dieťa, zdedila po ňom. Rovnaké oči mala o generáciu neskôr aj Rose. To bol ten prelomový okamih – medzi tým, čo bolo a čo bude. Jeho ďalšie slová boli pomalé rytmické údery v mojej hlave, každé jedno sa vrývalo do môjho mozgu ako permanentné tetovanie. Keď je telo nútené počuť neželanú správu, kruté slová, ktoré menia život, niečo sa stane. Do končatín vystrelí adrenalín a núti kostru zostať stáť napriek nutkaniu poskladať sa, núti srdce biť ďalej napriek nutkaniu roztrieštiť sa na stovky drobných kúskov.

Kolená sa mi podlomili v pravom uhle a padala som ako podťatá. Na telo až po končeky prstov mi vyskočili kropaje potu. Strach ma zadúšal, keď som padla do Dougovho náručia a obklopila ma jeho známa vôňa. Vzápätí sa svet, ako som ho poznala, zmenil.

1

JESS

O desať týždňov

piatok 13. februára 2015

Zobudím sa a na perách cítim soľ. Očiam chvíľu trvá, kým sa prispôsobia svetlu skorého rána, mojej mysli trvá dlhšie, kým si uvedomí, že som v spánku plakala. Pozriem na neónové hodiny pri posteli a moje vlhké mihalnice zažmurkajú. Je to zbytočné – už nezaspím.

S meravými končatinami pomaly vyleziem z postele a prejdem cez plošinu schodiska skontrolovať izbu oproti. Je tam a tvrdo spí. Odolávam nutkaniu dotknúť sa jej, priložiť jej prsty na čelo. Je to zvyk, myslím, že odvtedy, keď mala ako bábätko zápal pľúc a nezbadali sme hneď, že má teplotu.

Dych má tichý, pravidelný a rytmický ako pomalý pohyb metronómu, hruď sa jej pod paplónom dvíha a klesá. Otočí sa na brucho, odvrátená odo mňa, jednu ruku má nad hlavou a druhá jej visí cez okraj postele. Chytím ju a zastrčím vedľa nej.

Hneď vedľa je Annina izba. Vezmem vankúš z jej postele, pritisnem ho k sebe a pomaly idem dolu schodmi. Onedlho šťukne kávovar s prísľubom môjho ranného nektáru.

Ukladám jedlo do Rosinej nádoby na obed. Je posledný školský deň pred polročnými prázdninami a niečo mi hovorí, že sa zobudí zavčasu, natešená, že dnes nebude vyučovanie, že sa budú veľa hrať, a to nehovorím o prázdninách… Vyučovanie sa skončí skôr, takže je to len niečo na zahryznutie, iba kúsok maslového chleba so šunkou. Kôrku musím odrezať. Neznáša kôrky. Pridám mandarínku, takú, čo sa ľahko olupuje, a fľašku s vodou.

Moje ruky sa zastavia a rozmýšľam, či mám zapnúť televízor, či to zaženie zlý deň, ktorý už cítim v kostiach. Nestihnem si to ani uvedomiť, a moja ruka je na zarámovanej fotografii. Ani na ňu nepozriem, len zdvihnem ruku a hodím ju na druhú stranu miestnosti. Letí ako lietajúci tanier a pristane na gauči tri metre odo mňa, ako som zrejme čakala. Prejdem z kuchyne na druhú stranu miestnosti, ktorá sa tiahne v zadnej časti môjho úzkeho domu. Mal by tam byť jedálenský stôl. Namiesto neho je tam kožené kreslo a zodratá ošúchaná dvojsedačka, ktorú sme s Annou zachránili z kontajnera s tým, že ju prečalúnime. Klesnem na ňu, prejdem dlaňou po starej látke a cítim hrboľatý povrch. Chytím odhodený rám, pritisnem si ho na prsia a potom si ho položím na kolená obrázkom nadol.

Zdvihnem telefón a vytočím známe číslo. „Povedz mi, že nemám rozbíjať fotky. Pripomeň mi, že by som to naozaj oľutovala.“

„Jess, je šesť hodín ráno.“

„Prepáč. Povedz mi to. Prosím.“

„Dobre.“ Leah si odkašle a predstavím si, ako sa posadí na posteli, Gus zahundre vedľa nej. „Nechaj tie fotky na pokoji, nič nerozbíjaj, budeš to ľutovať.“

„Správne.“ Chytím strieborný rám tuhšie. Nemusím sa na obrázok pozerať. Je to fotka z dovolenky vo Francúzsku z toho leta, keď mala Anna štrnásť, z leta, keď objavila chlapcov.

Leah sa snaží potlačiť zívanie. „Zavolala by som ti, ale v inú hodinu.“

„Ja viem.“

„Všetko najlepšie, sestra. Zvládneš to?“

Zasmejem sa tichým ironickým smiechom. „Pravdaže. Prepáč, že som ťa zobudila. Ospravedlňujem sa Gusovi. Uvidíme sa neskôr.“

Položila som telefón a pohladkala zadnú stranu zarámovanej fotografie. Dnes mám štyridsaťosem rokov. A ona dvadsaťpäť. Pred dvadsiatimi piatimi rokmi priletela na tento svet rýchlosťou vystrelenej guľky. Pôrodná babica so schopnosťami kriketového chytača to zvládla, ináč by vyletela z postele, visiac za pupočnú šnúru, ktorá nás stále spájala.

„Všetko najlepšie, maličká,“ hovorím nahlas, ale nikto tu nie je.

„Babi?“ Rýchlo sa otočím a Rose kráča ku mne s natiahnutými rukami. Zdá sa mi, akoby sa pohybovala spomalene, a pripomínam si, že si to musím zapamätať, že si mám tento obraz, ako kráča ku mne, uchovať v spomienkach. Kučery jej stoja na všetky strany a pri pohybe nadskakujú. Keď príde ku mne, skloním sa k nej a pritisnem si ju na prsia. Objíme ma okolo krku a prepletie si prsty cez moje pokrútené vlasy. V tej chvíli si vybavím, aká bola, keď bola batoľa a nemala skoro nijaké vlasy. Bolo to iba páperie stočené ako skrutkovač. Vždy ma ťahala za vlasy, pomaly rozvíjala moje lokne, fascinovaná tým, ako sa krútia. Očarila ma. Nebola moje dieťa, ale vďaka zákrutám spoločnej DNA sme mali rovnaké pokrútené vlasy.

Teraz som tu, prsty mám prepletené v jej vlasoch, masírujem jej hlavu, ako to má rada.

„Mala som zlý sen,“ povie a chytí ma pevnejšie.

Aj ja. Snívalo sa mi, že tvoja mamička nás opustila. Každú noc sa mi sníva, že tvoja mamička nás opustila. Potom sa zobudím, ovoniam jej vankúš a hovorím si, že to bol iba zlý sen.

„Neboj sa, zlatko,“ pobozkám ju na vlasy. „Bol to iba sen.“

„S kým si sa rozprávala?“

„S nikým, iba sama so sebou.“

„Ocko hovorí, že ľudia sa rozprávajú sami so sebou, keď zostarnú.“ Odtiahne sa a hľadí mi do očí. „Si dnes stará, babi?“ Na perách má úsmev, ale jej oči lemované dlhými zakrútenými mihalnicami sa smejú. Pri tom zázraku takmer strácam dych.

Pošteklím ju pod pazuchou. „Ty opica. Nie som až taká stará. No poď, nech ťa pred raňajkami osprchujem.“ Zapiští a beží hore schodmi predo mnou, kričí, že má pre mňa blahoželanie. Má iba päť rokov, takže si nepamätá, že dnes má narodeniny aj jej mama, a to je nakoniec dobre.

Pri školskej bráne sa ku mne pripojí Leah, nerozumne dlho si dieťa tisnem k sebe, a keď ho pustím, spolu zakývame Rose, ktorá ide do školy.

Kým stihne prísť k dverám, ešte pribehne naspäť ku mne a zašepká: „Ľúbim ťa, babi.“

„Až po hviezdy a ešte ďalej.“ Pošlem jej vzdušný bozk, ona ho jednou rukou chytí, potom mi ho hodí naspäť a ja si ho pritisnem k srdcu. To máme taký zvyk. Začali sme s tým, keď som ju prvýkrát odviedla do „veľkej“ školy. Robievala som to aj s Annou, keď bola maličká.

Rose uteká preč a jej priateľka Amy ju pri dverách do ich triedy chytí za ruku.

Cítim sa čudne, že nejdem s ňou, ale pretože sa mi podarilo získať vzácne voľno tým, že som si zamenila zmeny s Trish, druhou pomocnou učiteľkou šiestakov, radšej sa tu nebudem zdržiavať, aby si to náhodou niekto nerozmyslel. Práve sa mi začali polročné prázdniny. Z dvora mi zakýva Finn, Theov syn. Je vysoký na svoj vek, vytŕča nad spolužiakmi a vidím, že sa čuduje, prečo som stále na tejto strane brány.

„Kontroluješ ma?“ spýtam sa sestry, keď aj ja zakývam Finnovi a kráčam naspäť k autu.

„Áno.“ Leah je známa svojou otvorenosťou.

„Som v poriadku.“

Pokrúti hlavou. „Nebuď smiešna, nikto z nás nie je v poriadku. Tu máš,“ podá mi malý balíček a kartu a ja si ich vložím rovno do tašky. „Viem, že nechceš oslavovať narodeniny… jej narodeniny,“ povie, „ale nemali by sme na tento deň ani zabudnúť.“ Chytí ma za ruku a stisne. Nie je to objatie. Leah nevie poriadne objímať. Aj tak to využijem a na chvíľku zavriem oči.

„Sean si ju vyzdvihne rovno zo školy, však?“ povie.

Prikývnem. Včera večer prišiel po jej tašku, keď už išla spať.

„Je to iba na desať dní. Bude sa mať s ockom výborne a je dobre, že tam bude mať aj rodičov, aby mu s ňou pomohli.“

Odtiahnem sa. Myšlienka na Rosinho otca Seana, ako sa cez prázdniny v nejakom prázdninovom stredisku na Kanárskych ostrovoch s all inclusive hrá na ocka, ma nenapĺňa radosťou, akú každý zrejme očakáva. Veď ju vlastne ani nepozná, nevie, že po obede má rada mini jogurty, nevie, že sa zobúdza tri noci v týždni a volá mamičku, nevie, že každý deň si rada vyberá oblečenie sama, nevie, že sa potrebuje večer pritúliť, aby mohla zaspať. O ničom z toho nevie.

„Veď ju ani nepozná,“ poviem nahlas.

„Snaží sa. Aj predtým, než Anna zomrela…“ Prudko otočím hlavu. „Prestaň.“

„Chcem iba povedať, že vy dve s Annou ste boli prírodná sila. Bolo preňho ťažké nájsť si k nej cestu. Dovoľ mu, aby sa pokúsil byť otcom, Jess. Rose bude potrebovať aj jeho.“

Oboma rukami si objímem ramená.

„Poďme na raňajky,“ povie.

„Nie.“ Chcem, aby prestala rozprávať. Čudujem sa, prečo už nie je na ceste do práce.

„Prepáč.“ Vie, čo urobila. „Nemala som to povedať.“

„Nemala.“ Nikto. Nikto nesmie povedať, že Anna je mŕtva. Nikto. Je mi jedno, ak je to popieranie. Je mi jedno, že šance na jej prežitie neexistujú. Nemám telo, ktoré by som mohla pochovať.

Leah ma chytí okolo krku. „Mrzí ma to,“ zopakuje. „Dnes, práve dnes to bolo odo mňa necitlivé.“

„Tak veľmi mi chýba,“ zašepkám a potom si zahryznem do spodnej pery tak silno, že cítim kovovú chuť krvi.

„Viem,“ povie a stíska ma trochu dlhšie a jej zovretie je nezvyčajne tuhé. „Som tu. Ľúbim ťa.“

Nepoviem jej, že to nestačí.

„Raňajky?“ zopakuje.

„Čo, prekristapána, budem robiť?“ pýtam sa cestou naspäť k našim autám.

Leah pokrčí plecami. „Len dýchaj.“

„To je všetko? To je tvoja rada?“

„Nerob…“

„Čo nemám robiť? Povedz mi, Leah. Čo nemám robiť? Ty vôbec netušíš.“

Odchádzam a kričím za seba. „Nechcem raňajky. Ak sa poponáhľaš, môžeš chytiť ten deväť desať do Waterloo.“

„Jess, zastav. Počkaj.“

Už som v aute a pripútavam sa. Ona to nechápe. Nikdy nemala deti, a preto je vzdialená, odtrhnutá od skutočného života. Keď jej postava zmizne v mojom spätnom zrkadle, v duchu vymýšľam dôvody, prečo som ju tam nechala, hoci viem, že som to nemala robiť. Nadávam si. Snaží sa, ako vie. Všetci sa snažíme. Lenže Leah nevie, čo je bezvýhradná láska. Leah nevie, aké to je, keď ťa ovládne bolesť zo straty dieťaťa, ktorá má svoj vlastný pulz.

Odveziem sa ten kúsok zo školy domov a snažím sa zamestnať domácimi prácami. Cestou hore prechádzam okolo kopy Anniných topánok v predsieni. Sú nahromadené jedna na druhej. Sú tam topánky na podpätkoch, balerínky, všetky pomiešané – semišové čižmy s vysokými podpätkami omotané okolo hnedej šnurovacej topánky. Nedotýkam sa ich. Bojím sa, že keby som sa ich dotkla, keby som ich preložila do jej izby, už by sa nevrátila domov. A tak ich tam nechávam. Snažím sa zabudnúť, ako som na ňu vždy kričala, aby odpratala tú kopu harabúrd odo dverí. Tak som tieto Annine veci volala – kopa harabúrd.

V Rosinej izbe povysávam dlážku pokrytú trblietkami z blahoželania k narodeninám, ktoré mi urobila. Prezlečiem jej posteľ, nájdem medzi obliečkami niekoľko kúskov lega a odhodím ich do veľkej škatule pod posteľou. Posteľná bielizeň vonia ako ona, a keď idem dolu k práčke popri Anninej kope topánok, ovoniavam ju.

Dolu zavibruje môj telefón – prišla mi správa od Thea. Theo je starý priateľ, odkedy sme pred desiatimi rokmi spolu pracovali. Viem, že jemu sa môžem zveriť so svojou dnešnou náladou.

Všetko najlepšie k narodeninám. Costa o 12? X

Prečítam si jeho esemesku a uvažujem, že odmietnem.

Theo má v ordinácii asi len hodinovú prestávku a mala by som byť ohľaduplnejšia, neovplyvňovať svojou náladou iných. Lenže myšlienka na to, že by som ten dlhý narodeninový deň mala tráviť sama, mi bráni zachovať sa správne.

Je presne poludnie a on je tu prvý, už má pred sebou dve kávy, sedí v kóji v kúte kaviarne na našom zvyčajnom mieste, kde naprávame svet. Vzduch napĺňa vôňa rozdrvených horkých kávových zŕn. Privolá spomienku na deň, keď mi oznámili, že Anna je nezvestná, deň vianočného trhu.

„Prv než si sadnem,“ poviem. „Jedna vec…“ Theovo obočie sa natiahne.

„Nechcem, aby si hovoril o mojich narodeninách.“ Obočie sa natiahne ešte väčšmi a Theo zvraští čelo.

„Theo?“ odmietam sadnúť si, kým mi to nesľúbi.

„Dobre.“ Potisne kávu na opačnú stranu stolíka a ja vkĺznem na sedadlo. „Tak teda, ako zvládaš fakt, že dnes sú Annine narodeniny?“

Pomaly zatvorím oči.

„Čo je? Veď si povedala, že nemám spomínať tvoje narodeniny. O jej narodeninách si nehovorila.“

Predstieram, že nepovedal nič, odpijem si z kávy a zamračím sa. „Cukor,“ iba toľko poviem.

Chcem rozprávať, ale nemôžem. Chcem plakať, ale zdá sa, že to som schopná iba v spánku. Medzi nami zavládne nenútené ticho. Tak to niekedy býva. Priatelíme sa tak dlho, že ticho nás neľaká. Theo si chrbtom ruky pošúcha nos.

„Nie je to ľahšie,“ poviem napokon. „Naozaj nie. Niektoré dni dokážem iba dýchať.“ Keď to poviem nahlas, spomeniem si, ako nepekne som sa zachovala k Leah. „Tie reči, že čas lieči, sú sprostosti,“ poviem Theovi. „Nie je to pravda. Čas nelieči.“

„Zahojí sa to. Dni ako ten dnešný budú vždy najhoršie.“ Pokrútim hlavou. „Dnešok je zlý. Včera to bolo horšie – tie obavy… Je to ako fyzická bolesť a je to všade, v každom svale, v každom nervovom zakončení v mojom tele.“ Chytím uško kávovej šálky tak tuho, až mi zbelejú hánky.

„Predtým… narodeniny, spoločné narodeniny, boli výnimočná udalosť. Anna akoby vždy vedela, že ona bola ten najlepší narodeninový darček, aký som v živote dostala.“ Theo si odpíja z kávy, mlčí a ja viem, že to chápe. Potom šikovne zmení tému.

„Máš na dnes večer nejaké plány?“

„Večera u Leah. Gus varí,“ poviem mu. „Ale uvidím, ako sa budem cítiť. Nie som si istá, či tam pôjdem.“

„Vyzeráš, že by sa ti zišlo objatie.“

Preletím pohľadom po kaviarni. „Nie, ďakujem, je to dobré. I keď ste odlúčení, máš tu prinajmenšom pol tucta pacientov a stále si ženatý.“

„Hmmm,“ povie.

„Čo znamená to ,Hmmm‘?“

„Nič. Sme tu, aby sme sa rozprávali o tebe. Chceš niečo jesť? Mala by si jesť. Si iba kosť a koža.“

Odmietnem jedlo. „Ako sa má Finn?“ Neviem pochopiť, ako po ich rozchode mohla Harriet odísť aj od ich jedenásťročného syna.

„Zdá sa mi, že je v poriadku. Toto je prvý polrok, keď sa rodičia budú oňho deliť. Bude to zvláštne. Ty s ním v škole tráviš viacej času než ja.“ Jeho úsmev je napoly spýtavý, ale dnes na to nie som pripravená – dnes nie. Zdá sa, že Finn v škole nie je vo svojej koži, snaží sa získať pozornosť, lenže to sa dalo iba čakať.

„Dobre. Mal by som sa vrátiť.“ Tľapne dlaňami o okraj stola a potom vstane. „Chceš to objatie?“ Jeho oči majú rovnakú farbu ako kaki nohavice, ktoré má dnes oblečené, a spočinú na mne.

Objímeme sa. Pevne ma drží. Zacítim jeho vodu po holení a dokážem myslieť iba na Annu. Zatvorím oči a predstavujem si, že tento okamih blízkosti zažívam s ňou, predstavujem si, že je to jej kvetinová vôňa, sladká, nie tá pižmová, ktorú práve vdychujem. Musím sa od neho odtrhnúť.

„O tomto čase vlani, pamätáš si tú noc?“ zašepkal.

Pamätám. Išli sme s partiou oslavovať moje narodeniny a ja som nakoniec tancovala na stole. V ten večer bola Rose u Seana a Anna zavolala, že príde po mňa taxíkom, lebo aj ona bola s priateľmi. „Taxík pre opitú matku!“ zavolala do krčmy.

„Je dobré myslieť na veselé chvíle,“ povie Theo.

Zdá sa, akoby Theo presne vedel, čo mám pred očami. Položí mi ruku na chrbát a chvíľku si myslím, že povie niečo významné, niečo, čo by mohlo situáciu zmeniť – čo by mi vysvetlilo, ako mám zvládať túto všetko pohlcujúcu vyčerpávajúcu stratu. No namiesto toho povie: „Je to na hovno, Jess. Nech by som povedal čokoľvek, nezlepší sa to, ale budem sa snažiť.“

Jeho poznámka nie je významná, ale aj tak mi pomôže.

Je desať štyridsať večer a na svoje štyridsiate ôsme narodeniny ležím v posteli. Mama mi nechala na odkazovači dve správy, ale na žiadnu z nich som nebola schopná odpovedať. Môj bývalý manžel mi poslal esemesku, že na mňa myslí. Moja jediná sestra sa na mňa hnevá, že som ráno od nej odišla a zrušila som dnešnú večeru. Moja milovaná vnučka je v inej krajine so svojím otcom a jeho rodičmi. Manželstvo môjho najlepšieho priateľa sa rozpadlo, a hoci mi stále chce pomôcť, nie som si istá, či mi niekto pomôcť môže. Chcem, aby sa mi ozvala Anna.

Vytiahnem si tabletku vália, ktoré mi predpísal Theo. Dnes potrebujem spať.

Kolíšem sa na nafukovacom matraci na pokojnom mori, dvíham sa a klesám na vlnách tmavomodrého oceánu, ktorý má farbu jej očí… Spoznávam pláž z dovolenky, kde sme boli pred rokmi – Doug, ja a Anna. Anna je na brehu a kýva mi. Som taká natešená, že ju vidím, že sa zošmyknem z matraca a začnem plávať k brehu. Celý ten čas sa Anna smeje, kýva mi a volá: „Mama! Tu som!“ Plávam tak rýchlo, ako mi nohy a ruky vládzu, plačem a myslím si: „Veď nie je nezvestná. Pozri! Tam je, vidíš ju.“

Prestanem plávať a na chvíľu šliapem vodu, som sklamaná, lebo sa zdá, že nie som o nič bližšie. „Mama!“ volá ďalej. „Sem!“ No potom to vidím, obrovské biele more za ňou. Rýchlo sa k nej blíži a ja som zmätená. Ako si ju môže zobrať biela vlna? Veď to ja som v mori. Keď ju celú prehltne, cítim, že klesám pod vodu. Padám a hovorím si, že Anna stále žije, ale viem… viem, že by nikdy neopustila Rose.

Zobudím sa omámená. Tvár mám vlhkú.

Nemôžem plakať, ale zdá sa, že každú noc prehltnem more a slaná voda mi vyteká z očí.

2

ANNA

Medulienka Blogspot 02/09/2013

Milujem spev! Každý, kto ma pozná, to vie, či mám v ušiach slúchadlá z telefónu v metre plnom cudzích ľudí, ktorí na mňa čudne hľadia, alebo spievam v zadnom rade v zbore. V karaoke bare sa nemusím pozerať na obrazovku, lebo poznám text. Za volantom spievam na plné hrdlo spolu s rádiom. Pred zrkadlom používam kefu na vlasy ako mikrofón. Viem. Je to trápne, ale je to tak.

Moja milovaná dcéra (MD) má potrebu spievať celkom určite po mne. To a dlhé nohy. Uplynulých štyridsať minút ma úplne vyčerpala, trvala na tom, že si nasadí každý klobúk z mojej zbierky (naposledy ich bolo vyše štyridsať) a na tých dlhých nohách pobehovala po mojej izbe a spievala Roar s Katy Perry. Refrén sme spievali spolu a darí sa jej revať ako tiger, zdá sa, že chápe príbeh tej piesne, chce povedať svetu, že hoci má tri a pol roka, nedá sa nikým oblafnúť. To na nej milujem.

Potom máme tichú chvíľku. Desať minút som s ňou v posteli a z knižky, ktorú si vybrala, jej čítam rozprávky s beznádejne šťastnými koncami, ktorým sa aj ja odvážim veriť. A keď ovinie tie malé ručičky okolo môjho krku a zašepká: „Dobrú noc, mami,“ roztápa sa mi srdce.

Mama má pravdu. Tomu sa nič nevyrovná. Láske dieťaťa, keď sa so všetkým obracia na teba, aby si vyplnila každú jeho potrebu. Je to úžasné. Napĺňa ma to. Jej smiech, jej úsmev, jej chichot, jej slnečná povaha. Asi som dosť neobjektívna, ale je naozaj perfektná.

Je ako jej otec, tá zvedavá myseľ, tie spýtavé oči, s vráskami v kútikoch. Jeho oči ma na ňom upútali ako prvé. Ten prvý pohľad v ten prvý deň, keď nás predstavili, ma tým pohľadom prebodával. Cítila som sa odhalená, zraniteľná. Potom sa na mňa usmial a dal mi najavo, že to, čo videl v mojej duši, je krásne, že ja som krásna a že On to vidí.

Komentár: Tresk-bumbum

Práve sa mi narodilo prvé dieťa a presne viem, ako to myslíš s tou materskou láskou. Niekedy mám pocit, že ma úplne pohltí!

Odpoveď: Medulienka

Snaž sa všetko spomaliť a užívaj si to. Bude to ľahšie, sľubujem!

Komentár: Idiotka lásky

Kde si sa s ním zoznámila, s tým čítačom duše? Nepoznáš aj ďalších, ako je on? Ja som v láske úplná idiotka (preto to blogové meno) a nikdy v živote som necítila také spojenie. Keď cítiš, že niekto ťa okamžite spozná. Naozaj máš šťastie.

Odpoveď: Medulienka

Už nie sme spolu, ale bol výnimočný…

Table of Contents

Prvá časť

Prológ

1

2