Lenka Vranová

Zlaté srdiečko z Kráľovstva drahokamov

Ukážka z elektronickej knihy

Záhada zmiznutia

Veľkomožný pán Zafír sa znepokojene vyklonil z okna. Niečo sa mu na jeho gazdovstve zdalo čudné. Chvíľu pozoroval dvor, a potom si uvedomil, že všetky zvieratká niekam zmizli: „Čo je to? Čo sa to stalo? Kam sa všetky podeli?“

Zvieratká sa stratili, akoby sa prepadli pod zem. A možno sa aj prepadli. Ale nepredbiehajme!

Rýchlo zbehol dolu. I jeho trpaslíci cupkali malými nôžkami a dobre že sa z tej rýchlosti negúľali dolu schodmi. Posledné dobehli jeho deti a pani Veľkomožná, ktorá ledva lapala po dychu. Pohľad na nich bol tak trochu smiešny, ako tam všetci stáli s otvorenými ústami a zalamovali rukami. Keby ste ich videli, iste by ste sa všetci chichotali, hoci situácia bola naozaj vážna. Pani Zlatka, tak sa volala manželka pána Zafíra, úplne zbledla a aj chcela niečo povedať, ale iba pohybovala perami v nemom úžase ako ryba. Jeho syn Rubín sa prvý odvážil vykríknuť: „Vari tu boli zlodeji? Kam zmizol môj kamarát Ňufáčik?“ Myslel na svojho malého psíka. „Ocino, aj tvoja kobyla Karmen je fuč!“ „A mne niekto zobral moju mačičku Machuľku!“ rozplakala sa dcéra Striebronka. Nečudo, veď mala iba tri roky, a tak plakala, ako to robievajú malé deti. „Neboj sa, moja, to sa vyrieši, ona sa ti vráti!“ utešovala ju mamička presne tak, ako to robia všetky mamičky. Pritom však neustále premýšľala nad svojimi obľúbenými zajačikmi, ktoré tiež zmizli. Ešte boli také malé, že by určite nikam samé neodskákali...

Trpaslíci sa konečne spamätali. Už to vyzeralo, že skameneli a budú dobrí akurát na ozdobu do okrasnej záhradky. „Áááááááách, pán Veľkomožný, čo budeme robiť? Čo ak zajtra zmizneme aj my?“ kričali a behali dokola. To bolo pre nich typické. Vždy sa viac báli o svoje zadočky. A takéto situácie v nich vyvolávali , no čo iné – strach.

Vtedy to nariekanie už pán Zafír nevydržal: „Ticho! Nekričte a upokojte sa!“ Poškrabkal sa po svojej dúhovej brade a začal sa prechádzať po dvore. Hľadal stopy. Verní trpaslíci ho nasledovali. Potom sa pridali aj ostatní členovia tejto zvláštnej rodinky. Kráčali za sebou, akoby sa hrali „Na hada“. Všetci s rukami za chrbtom a hlavami sklonenými k zemi. Miesta, kde mali byť ich miláčikovia, prešli krížom-krážom asi stokrát. Pána Veľkomožného to tak veľmi unavilo, že si sadol do prachu. Ostatní to znovu za ním zopakovali. A možno len boli naučení robiť všetko spoločne... Ktovie?

Zrazu pán Zafír zbadal niečo neobyčajné. Niečo, čo kedysi dávno opisovala jeho stará mama a on o tom neskôr rozprával svojim detičkám pred spaním. Iste ste to aj vy zažili, že vám ocko vyrozprával nejaký pekný príbeh z detstva.

Na zemi sa trblietali čiastočky dúhového prachu. Nabral si ich do dlane a hneď vedel, koľko bije: „Môj brat! Bol tu môj brat! Určite to má na svedomí on!“ vykríkol a jeho tvár ešte viac zosmutnela. Vstal a pobral sa dnu. Všetci, ako inak, išli za ním. Vedeli, že sa so Zafírovým bratom Platinusom nehodno zahrávať.

Platinus

Ako ste sa pred chvíľou dozvedeli, pán Zafír má brata menom Platinus. Je to jeho dvojča. A tak ako sa to v živote stáva, pán Veľkomožný bol vždy dobrý a láskavý. Mal zmysel pre humor a všetko, čo je živé, chránil. Platinus bol jeho pravý opak. S bratom sa od narodenia podobali, ako vajce vajcu. Obaja to boli vysokí páni, so žiariacimi čokoládovými očami a brčkavými vlasmi. Pochádzali z veľaváženej rodiny dúhových čarodejníkov Veľkomožných. Pán Zafír mal teda po rodičoch dúhovú bradu. Vďaka nej dokázal liečiť a ochraňovať, ako čarodejník - lekár. Platinus mal však dúhové vlasy. Kým bol dieťa, tiež využíval svoju moc na dobré veci ako jeho brat. Pomáhal. Rodičia vždy dbali na jeho vzhľad a strihali mu vlasy nakrátko. Asi vedeli prečo...

V dospelosti sa Platinus odsťahoval a o vlasy sa nestaral. Jedného dňa zistil, že keď sa roztočí a jeho dlhé polepené vlasy vejú vo vetre, spôsobujú všade skazu ako meče v boji. Od tej doby začal svoje schopnosti využívať vo svoj prospech. Už ho nebavilo ochraňovať druhých. Chránil len sám seba. Stal sa z neho zlý čarodejník. Rýchlo nadobudol veľké bohatstvo. Vlastnil až šesť kráľovstiev a stále nemal dosť. Často nemusel ani bojovať. Chýr o jeho zlobe a chamtivosti sa rozniesol široko-ďaleko a každý sa ho bál. Králi mu slúžili ako sluhovia, len aby si zachránili vlastný život. Klaňali sa, lichotili mu a obdivovali jeho vlasy, silu a moc. Ochotne mu dali všetko, čo si zažiadal. Zafír mal s bratom dohodu, že do jeho kráľovstva nikdy nepríde so zlým úmyslom. Platinus ju veru, doteraz neporušil. Doteraz...

Možno to vyzerá, akoby bol Zafír tiež kráľom, ale ak by ste to tvrdili, nemali by ste pravdu. Kráľovstvu nekraľoval. Len v ňom žil. Iba rád a s potešením hovoril o svojej usadlosti: „Môj dom - môj hrad.“ Vy by ste jej možno vraveli farma, kvôli zvieratkám, čo tam chovali.

Platinus ich za celý čas navštívil iba dvakrát - keď sa pán Zafír ženil, a keď sa mu narodil syn Rubín. Návštevy to boli krátke a zdvorilostné. A potom, čo prišla na svet dcérenka Striebronka, neráčil sa už viac ukázať. Vraj, pre neodkladné povinnosti. Hromadenie majetku a okrádanie statočných ľudí boli tie povinnosti. Nečudo, že ho deti poznali len z rozprávania.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Záhada zmiznutia

Platinus