Lenka Vranová

Návrat do Kráľovstva drahokamov

Ukážka z elektronickej knihy

Zatmenie

Platinus zavrel bránu. Hostia, aj tí nepozvaní, odišli preč. A odrazu sa z ničoho nič svet zahalil do tmy. Nie, neboli to jeho čierne myšlienky a dokonca sa mu ani chorobou nezastrel zrak. Vyšiel preto na balkón a hľadal ten mrak, čo urobil na oblohe zo dňa noc. Na jeho veľké prekvapenie tam, ale žiaden nebol. Otočil sa na opačnú stranu a uvidel čierny kruh, ktorý žiarivé slniečko zakryl ako pokrievka hrniec. Už dávno sa zaujímal o hviezdy a astronómiu, preto vedel, že je to zatmenie Slnka. Nepokladal to teda za niečo čudné: „Zatmenie? Úplne som zabudol, že je to už dnes. Prejde pár hodín a všetko bude ako predtým. Musím si nájsť dymové sklíčko, ak ho chcem pozorovať. Inak prídem o oči...“ káral Platinus sám seba nahlas. Trochu sa ochladilo. Vošiel dnu do svojej komnaty, aby sa lepšie obliekol. V hlave mu stále vírili myšlienky na Striebronku. Bola po dlhom čase prvou osôbkou, ktorá ho objala úprimne a s láskou. Naposledy také objatie cítil od mamy. Dávno zabudol na tie dni, keď bol malý. Zvláštny pocit, vyvolaný spomienkami na detstvo, hrial Platinusovu dušu, ako kedysi mamine teplé buchty s makom a jej láskavá náruč. Pôsobením Zlatkinho srdiečka prišiel na to, o koľko je svet krajší, keď spraví dobrý skutok a rozžiari detské očká. V duchu si povedal, že už nikdy nebude ľuďom navôkol ubližovať a polepší sa.

Obliekol si teplý vlnený kabát, rýchlo zbehol dolu schodmi na medziposchodie, sadol si na zábradlie a s ujúkaním sa po ňom zošmykol. Šťastný úsmev na jeho tvári hovoril za všetko. Zlaté srdiečko ho zmenilo...

Vybehol z hradu a namieril si to rovno do kováčskej dielne. Ľudia sa mu klaňali a so strachom uhýbali z cesty. Neverili, že sa môže stať lepším človekom. S prekvapením sa naňho pozerali. Nerozumeli, čo zase chystá. Platinus vošiel ku kováčovi: „Dobrý deň vospolok! Všimli ste si, že začalo zatmenie slnka? Potrebujem sklíčka na pozorovanie,“ stále trochu panovačne rozkázal. „Ja neviem, čo skôr, mám toľko roboty pre nášho vládcu, že ani nespávam a ty ma ideš zdržovať nejakými sklíčkami?“ odvrkol kováč a ďalej tvaroval kladivom rozpálený kus železa. „Prepáč, to ja som ti dal toľko práce, nechaj to tak. Už mi to netreba. Už nebudú žiadne boje, žiadne rabovanie. Už žiadne zbrane nepotrebujem.“ Kováč na chvíľu spustil zrak z nákovy a zazrel Platinusa. Takmer spadol z nôh. „Odpustite, pane, nevedel som, že ste to vy. Ponížene prosím, netrestajte ma za moje slová. Urobím všetko, čo si želáte!“ s trasúcim sa hlasom žobronil. „No už sa toľko neboj, nepotrestám ťa, len mi priprav tie sklíčka a pošli dakoho s nimi na hrad! Budem čakať,“ pokojným hlasom prehovoril vládca a potľapkal nešťastného muža po pleci. Sám seba sa pýtal, prečo bol k ľuďom taký krutý.

Vládca sa vrátil do hradu. Spomenul si, že od nevydareného sobáša má vlasy stále zopnuté zlatou stuhou. Podišiel k zrkadlu a stuhu rozviazal. Zamastené chuchvalce pripomínali paličky na opekanie slaninky. Boli dlhé strapaté a dávno sa nepodobali na tie krásne dúhové vlasy, ktorými sa kedysi mohol pýšiť. Vtom niekto zaklopal. Platinus ich opäť chvatom zviazal do chvosta a otočil sa k dverám: „Ďalej!“ Vošiel sluha a vraví: „Vládca Veľkomožný, posol priniesol vaše sklíčka na pozorovanie zatmenia. Smie vojsť?“ prehovoril so sklonenou hlavou. „Nech vojde!“ pomaly sa priblížil k dverám. Posol zahalený do dlhého plášťa opatrne predstúpil pred obávaného Platinusa. „Nech sa páči, pane, mám vám odovzdať, čo ste si priali pripraviť,“ vystrela tajomná osoba obe ruky pred seba. Boli to ženské ruky, odeté v jemných kožených rukavičkách, aby sa neporezali na skle. Okamžite si to všimol. Podišiel, aby vybral sklíčka z jej rúk. „Počkaj, zaplatím ti!“ povedal a opatrne ich položil na stolček pod oblokom. „Kto si?“ zvedavo sa opýtal a vkladal do malých dlaní mešec so zlatkami. Žena sa začervenala: „Kováčova dcéra, pane. Poslal ma, lebo brat leží chorý v posteli.“ „Dobre, môžeš ísť. A odkáž otcovi, že neskôr prídem a dohodneme sa, čo bude vyrábať,“ odvetil Platinus, vzal sklíčko a zahľadel sa na oblohu. Bola rada, že nevyzvedal viac a ukláňajúc sa odišla domov.

Platinus si priložil čierne sklo pred oko a pozoroval svetelný kruh, ktorý sa jagal spoza zakrytého slnka. Pripomínal ohnivé koleso, čo preskakujú zvieratá v cirkuse. Nádherné divadlo prerušil príchod sluhu. Práve prestreli a pozval svojho pána k obedu. Ten nechal všetko tak a vybral sa za ním do jedálne. Po jedle si šiel oddýchnuť opäť na balkón. Kochal sa jedinečným pohľadom, kým ho zas nevyrušili povinnosti. Nakoniec sa do svojej izby dostal až podvečer. Unavený rýchlo zaspal. Na dnes toho bolo i na neho viac než dosť.

Jazmínka

Svitlo ráno. Platinus otvoril oči a uvidel, že vonku je ešte stále zatmenie. A hoci bolo nezvyčajné, aby to trvalo tak dlho, nezamýšľal sa nad tým. Rýchlo privolal svojich strážcov a sluhov. Porozdával im sklíčka a poslal ich von pozorovať ten výnimočný úkaz na oblohe. Potreboval byť sám. Celú noc nevedel spať. Myšlienky mu stále pripomínali všetko, čo pokazil. A odrazu mu napadlo, že si ostrihá tie nebezpečné vlasy. Nechcel však, aby to ľudia vedeli. Vzal nožnice a zastrihol po prvý raz... S každým spadnutým vlasom sa cítil lepšie. Keď skončil, hlavu mal guľatú ako melón. Pre istotu si ostrihal len toľko, aby svoje rozhodnutie mohol nepozorovane skryť pod široký klobúk. Narobil si toľko nepriateľov, že sa začal báť. Nie o svoj život ale, že nestihne všetko to zlé, čo napáchal, napraviť. Nasadil si širák a vydal sa ku kováčovi, ako sľúbil.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Zatmenie

Jazmínka