Cal Newport

TAK DOBŘÍ, ŽE VÁS NEPŘEHLÉDNOU (ukázka)

Vášeň je na nic, práci snů získáte díky dovednostem

Copyright © 2012 by Calvin C. Newport.

All rights reserved.

Podle anglického originálu So Good They Can’t Ignore You: Why Skills Trump Passion in the Quest for Work You Love vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2018.

Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Jan Šimral

Odpovědná redaktorka Vladimíra Válková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Pavel Jonák, Gabriela Otteová

Grafická úprava David Dvořák

Sazba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Pavel Junk, Tomáš Baránek

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: www.melvil.cz/tak-dobri]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #takdobri

© Jan Melvil Publishing, 2018

ISBN 978-80-7555-047-7

Pro Julii

Předmluva

MNICHOVO NADŠENÍ

„Jděte za svou vášní“ je nebezpečná rada.

Thomas si to uvědomil na místě, které by vám asi jen tak nepřišlo na mysl. Šel po pěšině dubovým lesem, který se rozkládá v jižní kotlině hory Tremper Mountain. Jde o jednu z mnoha lesních stezek protínajících pozemek o rozloze asi jednoho kilometru čtverečního. Patří zenovému klášteru sídlícímu v této části Catskillského pohoří od začátku 80. let. Thomas už měl za sebou půlku svého dvouletého pobytu v klášteře, kde působil jako praktikující laický mnich. Když před rokem do kláštera přišel, splnil si svůj pracovní sen. O něčem takovém přemýšlel už roky. Poslechl hlas svého srdce planoucího pro vše spojené se zenem, a tak vyhledal toto odlehlé horské útočiště a na oplátku očekával příval štěstí. Když ale onoho odpoledne stál v tom dubovém lese, rozplakal se a kolem něj se řítily trosky jeho snů zborcených jako domeček z karet.

„Vždycky jsem si kladl otázku: ‚Jaký má vlastně život smysl?‘ “ řekl mi Thomas, když jsem se s ním poprvé potkal v bistru v Cambridgi ve státě Massachusetts. V tu dobu už uplynulo několik let od doby, kdy Thomasovi spadly v Catskillském pohoří klapky z očí, ale pořád si velmi zřetelně pamatoval, jak k tomu došlo. Dychtivě mi o tom vyprávěl, jako by mu vylíčení vlastních zážitků pomáhalo vymýtit z hlavy démony jeho složité minulosti.

Thomas získal dva bakalářské tituly – z filozofie a teologie – a magisterský titul ze srovnávací religionistiky. Potom došel k názoru, že praktikování zen-buddhismu je klíčem k životu, který dává smysl. „Nacházel jsem tak velké překryvy mezi filozofií, kterou jsem studoval, a buddhismem, že jsem měl hned jasno: ‚Stanu se praktikujícím buddhistou a díky tomu najdu odpovědi na všechny zásadní otázky,‘ “ řekl mi.

Po promoci ale Thomas potřeboval peníze, takže prošel řadou zaměstnání. Například strávil rok výukou angličtiny v Gumi, průmyslovém městě uprostřed Jižní Koreje. Spoustě lidí může připadat život ve východní Asii romantický, ale nadšení z exotiky brzy vyprchalo. „Vždycky v pátek večer po práci se kolegové scházeli u pojízdných stánků, které vedle výdejního okénka nabízely zastřešené venkovní sezení,“ říkal mi Thomas. „Popíjeli tam dlouho do noci soju [destilovanou rýžovou pálenku]. Během zimy stoupala ze stánků díky všem těm pijícím mužům pára. Ovšem mnohem barvitěji si pamatuju uschlé zvratky, kterými byly ulice pokryté následujícího rána.“

Hledání smyslu života zavedlo Thomase také do Číny a Tibetu. Rovněž strávil nějaký čas v JAR a dalších zemích, pak se dostal do Londýna, kde měl celkem nudnou práci spočívající v zadávání dat do počítače. Během tohoto období se Thomas dále utvrzoval v přesvědčení, že v buddhismu se skrývá klíč k jeho osobnímu štěstí. Postupem času se z jeho snění za bílého dne rozvinul plán žít jako mnich. „Vypěstoval jsem si neuvěřitelnou představu nádherného života v zenovém klášteře,“ vysvětloval mi. „Začal jsem si říkat, že by se mi tak splnil sen.“ Všechna další práce v porovnání s tím bledla. Byl odhodlaný jít za svou vášní.

Právě v Londýně se Thomas poprvé doslechl o zmíněném zenovém klášteře v horách a hned ho zaujalo, jak vážně bere klášter své poslání. „Jeho členové praktikovali skutečně intenzivní a upřímný zen,“ vzpomíná. Hlas jeho srdce trval na tom, že zenový klášter v horách je místem, kam Thomas patří.

Thomasovi zabralo devět měsíců, než prošel přijímací procedurou kláštera. Potom konečně dostal povolení, aby mohl v klášteře žít a praktikovat tam zen. Přiletěl na Kennedyho letiště, kde nasedl do autobusu mířícího na catskillský venkov. Cesta trvala tři hodiny. Autobus se po čase vymotal z newyorských předměstí a projížděl řadou malebných městeček. Krajina za oknem byla „čím dál tím hezčí“. Pak autobus konečně dorazil na úpatí hory Tremper Mountain, zastavil na rozcestí a Thomas vystoupil. Kdyby to byl vymyšlený příběh, celý tenhle kýčovitý výjev by působil až křečovitě symbolicky. Thomas kráčel od autobusové zastávky po silnici vedoucí ke vstupu do kláštera. Střežily ho dvě brány z tepaného železa, vždy otevřené pro nově příchozí.

Thomas vešel do areálu kláštera a pomalu se blížil k hlavní budově, čtyřpodlažnímu přestavěnému kostelu postavenému z místního šedomodrého pískovce. Budova byla roubená dřevem z tamních dubů. „Jako by se nám naše hora sama nabízela jako zázemí pro duchovní činnost,“ píší mniši z kláštera ve svých oficiálních materiálech. Thomas se prosmýkl těžkými dvoukřídlými dubovými dveřmi a za nimi se pozdravil s mnichem pověřeným vítáním nově příchozích. Když mi vyprávěl svůj příběh, měl problém přesně popsat pocity, které v tu chvíli cítil. Nakonec mi to vysvětlil následovně: „Bylo to jako mít obrovský hlad a vědět, že dostanete lákavě vonící oběd – tak jsem to v té chvíli cítil.“

Thomasův nový život v roli mnicha začal dobře. Žil v malé chatce zastrčené v lese nedaleko hlavní budovy kláštera. Během prvních dnů pobytu se Thomas zeptal staršího mnicha, který v podobné chatce bydlel už patnáct let, jestli už ho nepřestalo bavit věčně chodit po stejné lesní pěšině spojující chatky s klášterem. „Teprve se to začínám učit,“ odpověděl mnich rozvážně.

Dny v zenovém klášteře začínaly různě podle ročního období, někdy i ve 4.30 ráno. Za naprostého ticha mniši uvítali přicházející ráno čtyřiceti až osmdesáti minutami meditace na podložkách uspořádaných s „geometrickou přesností“ v hlavním sále. Výhled z gotických oken v průčelí sálu byl velkolepý, ale meditující mniši spočívali na svých podložkách příliš nízko, než aby mohli něco vidět. V zadní části místnosti seděli dva dohlížející muži, kteří občas procházeli mezi podložkami. Thomas vysvětloval: „Když jste začínali usínat, mohli jste je požádat, aby vás bouchli hůlkou, kterou měli pro tento účel u sebe.“

Po snídani probíhající ve stejném velkém sále byla každému přidělena práce. Thomas v rámci svých povinností čistil záchody nebo hloubil příkopy, ale také měl trochu anachronisticky pečovat o grafickou podobu klášterem vydávaného časopisu. Typický den pak pokračoval další meditací, rozhovory se staršími praktikujícími mnichy a často dlouhými, těžko pochopitelnými přednáškami na téma dharma. Vždy před večeří měli mniši čas sami pro sebe. Thomas často využíval této chvíle oddechu, aby si zatopil v chatce v kamnech na dřevo a připravil se tak na další chladnou catskillskou noc.

Thomasovy problémy začaly vyplouvat na povrch v souvislosti s takzvanými kóany. Kóan je podle zenové tradice slovní hádanka, nezřídka v podobě příběhu nebo otázky. Takové hádanky jsou vystavěny tak, aby na ně nepasovaly logické odpovědi, a nutily vás tak k daleko intuitivnějšímu porozumění skutečnosti. Když mi tento koncept Thomas vysvětloval, uvedl mi následující příklad, se kterým se setkal v počátcích svého pobytu v klášteře: „Ukažte mi nehybný strom v silném vichru.“

„Vůbec nevím, jak by měla vypadat odpověď,“ protestoval jsem.

„Během rozhovoru,“ odpověděl Thomas, „musíte odpovídat ihned, bez přemýšlení. Pokud se zarazíte, vyhodí vás z místnosti. Rozhovor tím skončí.“

„Jasně. Tak v tom případě by mě vyhodili.“

„Tady je odpověď, kterou jsem jim dal, abych kóan vyřešil,“ řekl. „Stál jsem jako strom a trochu mával rukama, jako kdyby foukal vítr. Vysvětluji to jasně? Pointa celého kóanu je v tom, že něco takového opravdu nemůžete vyjádřit slovy.“

Jednou z prvních velkých překážek, na niž mladý buddhista narazí při seriózním studiu zenu, je takzvaný „kóan Mu“: vyřešení takového kóanu je první z „osmi bran“ k zen-buddhismu. Dokud nedosáhnete onoho milníku, nikdo na vás ještě nepohlíží jako na seriózního studenta tohoto směru. Zdálo se mi, že se Thomasovi moc nechce mi tento kóan blíže vysvětlovat. Narazil jsem na něco takového během svého výzkumu zenu již dříve: jelikož tyto hádanky odporují racionalitě, jakýkoliv pokus o jejich popis někomu, kdo nepraktikuje zen-buddhismus, může vést k přílišné trivializaci. Proto jsem Thomase do dalšího vysvětlování netlačil. Raději jsem si informace sám vygoogloval. Tady je jeden nalezený překlad:

Poutník se zeptal Mistra Džóšúa: „Má pes buddhovskou podstatu?“ Džóšú řekl: „Mu.“

V čínštině odpovídá výraz mu přibližně slovu „ne“. Podle interpretací, které jsem našel, Džóšú neodpovídá na poutníkovu otázku, ale místo toho ji přehodí zpět na tazatele. Thomas měl problém tento kóan vyřešit. Intenzivně se jím zabýval celé měsíce. „Pořád jsem myslel jen na ten kóan,“ řekl mi. „Přemýšlel jsem o něm ve dne v noci. Nechal jsem ho ovládnout celé své tělo.“

Pak ho rozlouskl.

„Jednou jsem šel lesem a náhle přišla ta chvíle. Díval jsem se na listy stromů a najednou ‚já‘ zmizelo. Všichni zažíváme takové věci, ale nepřikládáme jim velký význam. Ale když se to stalo mně, byl jsem na takový prožitek připravený, takže padl na úrodnou půdu. Uvědomil jsem si: „Tak tohle ten kóan znamená.“ Thomas zažil záblesk jednotné podstaty všeho, která tvoří jádro buddhistického chápání světa. A právě tato jednota poskytla Thomasovi odpověď na zmíněný kóan. Byl tím nadšený a při příštím rozhovoru se starším mnichem udělal gesto – „jednoduché gesto, jaké běžně používáte snad každý den“ – které jasně ukázalo, že intuitivně porozuměl odpovědi na tento kóan. Díky tomu prošel první branou: oficiálně se stal seriózním studentem zenu.

Nedlouho po vyřešení kóanu Mu si Thomas uvědomil jednu věc týkající se nadšení. Kráčel stejným lesem, kde předtím rozlouskl kóan. Vyzbrojen porozuměním, které mu přineslo jeho vyluštění, začal chápat zdánlivě nesmyslné přednášky připravované po většinu dní staršími mnichy. „Jak jsem šel po té lesní pěšině, najednou jsem si uvědomil, že všechny jejich přednášky se vlastně týkaly téže věci jako kóan Mu,“ řekl Thomas. Jinými slovy, to bylo ono. Tohle bylo to, co nabízel život v roli zenového mnicha: stále sofistikovanější přemítání o tomto porozumění, které leží v jádru všeho.

Jeho nadšení dosáhlo vrcholu, mohl by se nyní právem nazývat praktikujícím zen-buddhistou, a přesto neprožíval absolutní mír a klid ani štěstí, o kterých tak snil a doufal v ně.

„Nahá pravda je, že se nic nezměnilo. Byl jsem úplně ten samý člověk, se stejnými obavami a úzkostmi. To vše jsem si uvědomil jednou v neděli pozdě odpoledne a rozplakal jsem se.“

Thomas se řídil hlasem svého srdce a jeho nadšení ho dovedlo do zenového kláštera v horách. Tak jako mnozí jiní věřil, že klíčem ke štěstí je rozpoznat správně svůj vnitřní hlas, své poslání, a potom se jej ze všech sil snažit naplnit. Ale jak si uvědomil onoho pozdního nedělního odpoledne v dubovém lese i Thomas, takové přesvědčení je až dětinsky naivní. Naplnění jeho snu stát se zen-buddhistou na plný úvazek nezafungovalo jako kouzlo měnící jeho život na něco báječného.

Jak Thomas zjistil, cesta ke štěstí (alespoň pokud jde o pracovní uplatnění) je příliš složitá na to, aby stačilo jen jednoduše odpovědět na klasickou otázku „Jak bych měl naložit se svým životem?“.

PÁTRÁNÍ ZAČÍNÁ

V létě 2010 začala moje posedlost jednoduchou otázkou: Jak je možné, že někteří lidé milují svoji práci, a tolika jiným lidem tento cíl uniká? Tato posedlost mě dovedla k lidem, jako je Thomas. A byly to právě jejich příběhy, co mi pomohlo upevnit přesvědčení, se kterým jsem už dlouho předtím koketoval: když chcete práci, kterou budete milovat, jít za svou vášní není zrovna užitečná rada.

Vysvětlení, co mě na tuto cestu navedlo, zní nějak takto. Můj zájem se začal rodit během léta 2010, kdy jsem byl postdoktorský výzkumný pracovník na Massachusettském technologickém institutu (MIT), kde jsem rok předtím obhájil doktorát z informatiky. Nastoupil jsem cestu vedoucí k profesuře, tedy v americkém kontextu k plnému úvazku vyučujícího na některé z vysokých škol. To je ostatně v postgraduálních programech, jako je ten na MIT, považováno za jedinou možnou variantu. Pokud nic nezkazíte, kariéra profesora je zaměstnání na celý život. Jinými slovy, v roce 2010 jsem plánoval postup, který klidně mohl být mým prvním a zároveň posledním hledáním práce. Pokud někdy existovala vhodná doba, abych přišel na to, jak se rodí nadšení pro práci zajišťující člověku živobytí, bylo to tehdy.

Moji pozornost ale v tu dobu mnohem více zaměstnávala zcela reálná možnost, že profesuru nakonec vůbec nezískám. Nedlouho po setkání s Thomasem jsem si domluvil schůzku se svým studijním poradcem, abych s ním probral možnosti hledání místa v akademické sféře. Hned se bez okolků zeptal: „S jak špatnou školou jste ještě ochoten se spokojit?“ Získat místo v akademické sféře bylo v USA vždy dost náročné, ale v roce 2010, kdy se ekonomika stále nacházela v recesi, to bylo ještě mnohem horší.

Aby těch komplikací nebylo málo, v předchozích letech se ukázalo, že moje výzkumná specializace není zrovna populární. Poslední dva absolventi ze skupiny, kde jsem psal svou dizertační práci, skončili na univerzitách v Asii a další dva postdoktorandi našli azyl ve švýcarském Luganu a v kanadském Winnipegu. „Musím říct, že mi celý ten proces připadal dost náročný, stresující a depresivní,“ řekl mi jeden z nich. Jelikož jsme s manželkou chtěli zůstat ve Spojených státech, ideálně na východním pobřeží, zužovalo to výrazně naše možnosti výběru. Stál jsem tudíž před reálnou hrozbou, že má akademická honba za prací skončí fiaskem a že budu muset s úvahami, co chci v životě dělat, začít zase prakticky od nuly.

Tehdy započalo období, které jsem později nazval „moje pátrání“. Kladl jsem si otázku: Jak lidé začnou mít rádi to, co dělají? A potřeboval jsem najít odpověď.

Tato kniha shrnuje, k čemu jsem během svého hledání dospěl.

Co můžete na následujících stránkách očekávat?

Jak už jsem naznačil dříve, již v rané fázi pátrání jsem si uvědomil (stejně jako přede mnou Thomas), že obecně přijímaný názor týkající se kariérního úspěchu – jděte za svou vášní – je zcela pomýlený. Nejen že nedokáže vysvětlit, jak se většině lidí podaří dosáhnout zajímavé kariéry, ale pro mnoho lidí může vše zhoršit: vede k chronické fluktuaci a k úporným úzkostem v situacích, kdy váš sen (stejně jako ten Thomasův) nevyhnutelně narazí do betonové zdi reality.

Z této premisy tedy vycházím a začínám pravidlem číslo 1 bořícím nadvládu hypotézy vášně. Ale tím to nekončí. Moje pátrání mě dovedlo dále než jen ke zjištění, co nefunguje. Chtěl jsem také přijít na kloub následujícímu: pokud je „Jděte za svou vášní“ špatná rada, co bych měl dělat místo toho? Hledání odpovědi, popsané v pravidlech číslo 2 až 4, mě přivedlo na nečekaná místa. Abych lépe porozuměl významu samostatnosti a nezávislosti, strávil jsem například celý den na biofarmě mladého absolventa jedné z nejprestižnějších amerických univerzit. Když jsem chtěl přesněji porozumět důležitosti dovedností, vydal jsem se za profesionálními muzikanty. Studoval jsem příklady vymírající kultury mistrovství a dozvěděl se tak leccos zásadního o tom, jak přistupujeme k práci. Také jsem se ponořil do světa kapitálových investorů, scenáristů, hvězdných počítačových programátorů, a samozřejmě i akademických kapacit, a to je jen několik příkladů z mnoha. To vše jsem podnikal ve snaze odhalit, co opravdu hraje roli při budování zajímavé kariéry a co nikoli. Byl jsem překvapený, kolik odpovědí se začalo rýsovat poté, co jsem rozehnal mlhu vytvářenou jednostranným následováním hlasu svého srdce.

Příběhy v této knize mají jednoho společného jmenovatele: zásadní roli schopností a dovedností. Faktory, díky nimž je skvělá práce skutečně tak skvělá, jsou výjimečné a cenné. Pokud se z nich chcete ve svém pracovním životě těšit, musíte na oplátku také nabídnout něco vzácného a cenného. Jinými slovy, než budete připraveni získat dobrou práci, musíte být sami v něčem dobří.

Samotné mistrovství v určitém oboru ale štěstí nezaručuje – což potvrzuje řada příkladů respektovaných, ale nešťastných workoholiků. Proto hlavní podstata mé argumentace směřuje dále než k pouhému získávání užitečných dovedností, a sice k důmyslnému umění investovat kariérní kapitál, který vaše dovednosti vytvářejí, do správné podoby vašeho pracovního života.

Taková argumentace zcela mění obecně přijímané názory v této oblasti. Odsunuje nadšení stranou a tvrdí, že je jen přirozeným doprovodným jevem správně pojímaného pracovního života. Neřiďte se svým srdcem. Ať se raději vaše srdce řídí vámi při vašem úsilí být, řečeno slovy mého oblíbeného citátu Steva Martina, „tak dobří, že vás nepřehlédnou“.

Pro mnohé bude takový koncept radikálním posunem od toho, na co jsou zvyklí. Jako každá myšlenka narušující zaběhlé pořádky se proto i tohle tvrzení potřebuje zjevit na scéně s náležitě velkým třeskem. Proto jsem tuto knihu pojal jako určitý manifest. Obsah jsem rozdělil do čtyř „pravidel“ a každému z nich jsem dal záměrně provokativní titulek. Zároveň jsem se snažil knihu psát stručně a výstižně. Chci představit novou optiku pohledu na svět, ale nechci představované závěry omílat pořád dokola v rámci nekonečných příkladů a diskusí. Tato kniha nabízí konkrétní rady, ale na jejích stránkách nenajdete návodná desatera ani osobnostní kvízy. Dané téma je příliš důležité, než aby se rozplynulo v konvenčních instantních návodech.

Než knihu dočtete, dozvíte se, jak dopadl můj vlastní příběh, a také vám prozradím něco o konkrétních způsobech, jak využívám zde popsané závěry ve svém vlastním pracovním životě. Rovněž se vrátíme k Thomasovi, který se po svém deprimujícím prozření v klášteře dokázal vrátit ke kořenům. Místo na hledání té správné práce se začal zaměřovat na to, aby pracoval správně, a nakonec začal mít poprvé ve svém životě rád to, co dělá. To je totiž ten druh štěstí, o jaký byste také měli usilovat.

Doufám, že až proniknete do podstaty textu, pomůže vám to osvobodit se od zjednodušujících módních frází jako „jděte za svou vášní“ a „dělejte to, co milujete“, které pomohly zplodit zmatky týkající se pracovního zaměření, sužující dnes tolik lidí. Tato kniha vás naopak navede na realistickou cestu ke smysluplnému a zajímavému pracovnímu životu.

PRAVIDLO ČÍSLO 1

NEVRHEJTE SE ZA HLASEM SVÉHO SRDCE

KAPITOLA 1

„Nadšení“ Steva Jobse

V této kapitole zpochybňuji platnost hypotézy vášně. Tato hypotéza tvrdí, že pracovní spokojenosti dosáhnete, když si budete hledat práci na základě již existujícího nadšení pro určitý obor nebo činnost.

HYPOTÉZA VÁŠNĚ

V červnu 2005 Steve Jobs vykročil k řečnickému pultíku na sportovním stadionu ve Stanfordu, aby pronesl slavnostní řeč určenou čerstvým absolventům Stanfordovy univerzity. Pod talárem měl rifle a sandály a popisoval 23 tisícům mladých lidí zásadní příběhy ze svého života. Asi ve třetině svého proslovu Jobs nabídl posluchačům následující radu:

Musíte si najít něco, co milujete… Jediný způsob, jak dělat skvělou práci, je milovat to, co děláte. Pokud jste ještě nic takového nenašli, hledejte dál a nevzdávejte to.

Když skončil, dostalo se mu ovací vestoje. I když Jobsova řeč zahrnovala několik různých příběhů, jeho důraz na to, abyste dělali něco, co milujete, z proslovu jasně vyčníval. Když například univerzita vydávala oficiální tiskovou zprávu o celé akci, bylo tam uvedeno, že Jobs „vyzval absolventy, aby uskutečnili své sny“.

Brzy poté někdo pověsil na YouTube neoficiální video s Jobsovým projevem, které se začalo virálně šířit a získalo přes 3,5 milionu zhlédnutí. Když pak Stanford uveřejnil oficiální video, viděly jej další 3 miliony lidí. Komentáře pod ním se točily především kolem toho, jak je důležité milovat svoji práci. Diváci si vyměňovali dosti podobné dojmy:

„Největší poučení pro mě je, že člověk si má najít svůj smysl života, jít v pracovní oblasti za hlasem svého srdce… Život je moc krátký na to, abyste dělali něco, co musíte.“

„Jděte za svou vášní – život je od toho, aby se žil.“

„Nadšení je motorem života.“

„Jenom když jste nadšení pro svoji práci, má to smysl.“

„ ‚Nevzdávejte to.‘ Amen.“

Dá se tedy říct, že spousta lidí z těch milionů diváků byla nadšená. Steve Jobs (jinak guru ikonoklastického myšlení) svým pomyslným razítkem schválil nesmírně líbivou a populární kariérní radu, které říkám hypotéza vášně:

HYPOTÉZA VÁŠNĚ

Cestou k pracovní spokojenosti je nejprve zjistit, pro co jste zapálení, a potom si najít práci, která s tím bude v souladu.

Tato hypotéza je jednou z nejotřepanějších frází, na které můžete narazit v současné americké společnosti. Kdo má tolik štěstí, aby si mohl alespoň částečně vybírat svou životní náplň, bývá tímto sloganem bombardován od útlého dětství. Jsme nabádáni k tomu, abychom zahrnovali obdivem odvážné lidi řídící se svým nadšením, a litovali konformní trubce, kteří se drží vyšlapaných cestiček.

Pokud o všudypřítomnosti této myšlenky pochybujete, zastavte se příště v knihkupectví na pár minut před regálem s kariérním poradenstvím a prolistujte několik knih. Pokud odhlédneme od různých návodů na psaní životopisů a praktických rad, jak se chovat u pracovního pohovoru, je těžké najít knihu, která by nepropagovala hypotézu vášně. Takové knihy mají názvy jako „Jak se s kariérou trefit do černého: Propojení vaší osobnosti s tím, co budete rádi dělat“ nebo „Dělejte to, co jste: Objevte cestu k perfektní kariéře díky tajemství typů osobnosti“ a slibují, že už vám stačí vyplnit jenom pár osobnostních testů a najdete si svoji vysněnou práci. V poslední době se šíří nová agresivnější odnož hypotézy vásně, která láme hůl nad tradiční „prací v kancelářských kójích“. Takovou formu práce označuje za špatnou již ze samé podstaty a tvrdí, že hlas vašeho srdce vyžaduje, abyste se na vlastní pěst pustili do něčeho nového. Tento směr je reprezentován tituly jako „Utečte ze světa kancelářských kójí“, kde si podle jedné recenze „osvojíte triky, jak začít vrnět blahem“.

Takové knihy, stejně jako tisíce bloggerů na plný úvazek, profesionálních poradců a samozvaných guruů, kteří krouží kolem centrálního tématu štěstí na pracovišti, všem vnucují jeden jediný závěr: pokud chcete být šťastní, musíte jít za svou vášní. Jak mi řekl jeden prominentní kariérní poradce, věta „dělejte to, co milujete, a peníze si vás najdou“ se fakticky stala mottem celého oboru kariérního poradenství.

Celá věc ale v sobě ukrývá problém: když se proderete mlhou oněch rádoby pozitivních sloganů a podrobněji se zaměříte na to, jak skutečně vypadaly začátky lidí plných zápalu a nadšení jako Steve Jobs, nebo se zeptáte vědců, co opravdu vytváří radost z práce, začne se všechno jevit mnohem složitěji. Budete nacházet jednotlivé dílky pochybností, a když je složíte dohromady, vzniklá skládačka naruší zdánlivě kompaktní strukturu hypotézy vášně, což nakonec vykreslí znepokojivý závěr: „Jděte za svou vášní“ může být vážně hrozná rada.

Někdy v době, kdy jsem končil postgraduál, jsem si začal zmíněné dílky skládat i já, což mě nakonec dovedlo k absolutnímu odmítnutí hypotézy vášně a odstartovalo výpravu za poznáním toho, co je opravdu důležité při vytváření práce, kterou budete milovat. Pravidlo číslo 1 je zaměřené proti nadšení, protože porozumění omylu skrytému za radou „Jděte za svou vášní“ vytváří základ pro vše, co následuje. Asi nejlepší bude začít tím, o čem už byla řeč – skutečným příběhem Steva Jobse a založení společnosti Apple Computer.

ŘIĎTE SE TÍM, CO STEVE JOBS DĚLAL, NE TÍM, CO ŘÍKAL

Kdybyste se setkali s mladým Stevem Jobsem v letech před vznikem společnosti Apple Computer, neřekli byste do něj, že je to někdo, kdo hoří nadšením pro založení technologické firmy. Jobs navštěvoval Reed College, prestižní výspu svobodných umění v Oregonu. Nechal si narůst dlouhé vlasy a oblíbil si chození naboso. Na rozdíl od jiných technologických vizionářů své doby se Jobs nijak zvlášť nezajímal ani o podnikání, ani o elektroniku. Raději studoval historii Západu, tanec, a občas zabrousil i do východního mysticismu.

Jobs zanechal studia po prvním roce, ale zůstal ještě nějakou dobu v areálu kampusu, spával na podlaze u kamarádů a v místním chrámu Hare Krišna loudil jídlo zdarma. Díky své nekonvenčnosti se v kampusu stal celebritou – v tehdejší terminologii kampusu byl určitým druhem „hipíka“. Jak poznamenává Jeffrey S. Young ve své důkladně podložené biografii z roku 1988 Steve Jobs: The Journey Is the Reward (Steve Jobs: Sama cesta je odměnou), Jobse postupně přestal život nuzáka bavit a na začátku 70. let se vrátil domů do Kalifornie, nastěhoval se zpátky k rodičům a dokopal se k nástupu na noční směny do Atari (tato společnost jej zaujala inzerátem v San Jose Mercury News ve znění: „Užijte si zábavu a vydělejte si při tom peníze.“). Během tohoto období Jobs dělil svůj čas mezi Atari a venkovskou komunitu All-One Farm nacházející se severně od San Franciska. Potom se rozhodl svoji práci v Atari na několik měsíců přerušit, aby se mohl vydat na spirituální cestu po Indii. Po návratu začal s intenzivní meditací v blízkém zenovém centru v Los Altos.

Table of Contents

Předmluva

PRAVIDLO ČÍSLO 1: Nevrhejte se za hlasem svého srdce

1) „Nadšení“ Steva Jobse

PRAVIDLO ČÍSLO 2: Buďte tak dobří, že vás nepřehlédnou (aneb Dovednosti jsou velmi důležité)

PRAVIDLO ČÍSLO 3: Odmítněte povýšení (aneb Důležitost kontroly)

PRAVIDLO ČÍSLO 4: Malé myšlenky, velké akce (aneb Důležitost mise)