© Miloslav Stingl, 2018

Fotografie © Jiří Kolbaba, 2018

Ilustrace © Josef Paukert, 1981

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-287-4

ISBN mobi 978-80-7565-288-1

KORUNA POLYNÉSIE,KORUNA OCEÁNIE

(několik slov na úvod)

UŽ VÍCEKRÁT JSEM PUTOVAL OCEÁNIÍ. Nejprve Melanésií, pak Mikronésií a potom jsem cestoval několikrát také Polynésií, prý nejkrásnější částí Země lidí. Navštívil jsem tedy Tahiti i tajemný Velikonoční ostrov, poznal jsem maorský Nový Zéland i poslední polynéské království Tongu i prvý nezávislý polynéský stát – Samou. Prošel jsem tento ráj. S očima okouzlenýma a hlavou plnou nových poznání. A teď chci své cesty tímto „posledním rájem naší planety“ završit. Korunovat. Čím ale korunovat poznání polynéského ráje – čím završit poznávání krásy? Jistě návštěvou takového místa, které i četní badatelé, lidé s hlavou střízlivou a nepodléhající mámivým představám romantiků, považují za nejkrásnější z krásných, za ráj tohoto ráje. A tento ráj ráje má v Zemi lidí prý sladké jméno Havaj.

Havaj – přesněji řečeno Havajské ostrovy – sedí, když pohlédnu na mapu, skutečně jako koruna na samém vrcholu Polynésie. Zatímco všechna ostatní polynéská souostroví leží hluboko na jih od rovníku, Havaj pluje, nádherně izolovaná, vysoko na severu, daleko nad rovníkem, až u obratníku Raka. Ano – Havaj je dominantou, severní korunou tohoto jihomořského ráje. (Za oblast takzvaných Jižních moří nebývá dnes považována celá plocha Tichého oceánu, ale jen ta jeho část ležící mezi obratníkem Raka na severní polokouli a obratníkem Kozoroha na jižní polokouli.)

Krajina ostrova Kauai.

Legenda o Havaji, krásné a vonící, je jednou z nejslavnějších, nejopakovanějších legend Jižních moří. K velké legendě pak přistupují nespočetné menší a malé havajské příběhy – například vyprávění o Havajkách, prý nejkrásnějších ženách světa, vyprávění o havajském Waikiki, prý nejkrásnější pláži světa, vyprávění o havajské hula-hule, tanci, jakému prý není rovno, i legendy o sladké havajské hudbě, o písni Aloha Oe, která vyjadřuje ducha tohoto kousku Země, neboť Havaj má slovo aloha – láska – ve své státní hymně, ve svém znaku, ve své filozofii i ve své víře.

Já jsem na tento podivuhodný archipelag přišel poznávat zejména úděl a kulturu těch, kteří toto nádherné souostroví první osídlili, první vzdělávali, kteří mu dali i jeho prvé jméno. Jsem přece etnograf a také se zajímám o historii a o archeologii. Přišel jsem tedy poznávat osudy vlastních Havajců, Polynésanů, příbuzných těm, kteří žijí na jiných ostrovech onoho „posledního ráje“ – na Tahiti, Samoi či Tonze.

Základní teze havajské legendy říká, že „Havaj je nejkrásnější zemí světa“, avšak která země je pro člověka nejkrásnější? Myslím, že jeho vlastní. Pro Eskymáka jeho sněhem pokryté pláně, pro Tuarega žhavý písek pouště. Pro Čecha jistě ten nádherný kus světa mezi Šumavou a Beskydy.

Římští oportunisté kdysi razili heslo: „Ubi bene, ibi patria.“ – „Kde je dobře, tam je vlast.“ Já bych však toto rčení obrátil. „Ibi patria, ibi bene.“ – „Kde je má vlast, tam je mi dobře. Tam je mi nejlépe.“

Poznání o vlasti jako zemi nejkrásnější je už dávného data. I hymna země, kterou já mám rád, říká o ní „zemský ráj to napohled“. Obdobně polynéští Havajci vidí „zemský ráj“ ve své ostrovní vlasti. Havajština vyjadřuje toto přesvědčení velice lakonickým a jednoznačným rčením, které nenechává místo pro jakékoli pochyby: „Hawaii no ka oi.“ – „Žádné jiné místo není jako Havaj.“ Nebo – ve volnějším překladu: „Havaji se nic nevyrovná.“ A už od časů prvé návštěvy bělochů na těchto izolovaných ostrovech opakují tuto myšlenku i Nehavajané. Mohl bych citovat mnohé z těchto oslavných výroků a ód na ráj polynéského ráje. Moje vlastní okouzlení a jeho trvalost vyjadřují však nejvěrněji slova spisovatele, kterého mám rád už od svých dětských let – Marka Twaina:

„Žádná jiná cizí země na světě nemá pro mě větší kouzlo než tato, na žádnou jinou zemi jsem nemyslel tak vytrvale a toužebně – vstávaje, lehaje – půl života – jako na tuto. Jiné věci mě opouštějí, tato nikoli. Jiné se mění, tato zůstává stále stejná. Stále cítím její balzámové vánky, její letní moře žhnoucí v plném slunci. A stále slyším údery jejího příboje. A stále vidím její ověnčené skály, její skotačivé vodopády. Její na pobřeží klímající chocholaté palmy. Její vzdálené vrcholy plující jako ostrovy nad mlhou mraků. A cítím náladu jejích lesních samot. A slyším zpěv bystřin, a v mé paměti žije vůně květin, které jsem tu vnímal před dvaceti lety!“

Tak si mnozí z nás představují Hawaii. Jako rajský ostrov s krásným mořem a krásnými obyvatelkami ozdobenými vždy květinovými věnci lei.

1. MEZI VODOU A OHNĚM

KTEROU CESTOU SE MÁM VYDAT NA HAVAJ? Po pravdě řečeno jsem už putoval na Havajské ostrovy ze všech čtyř stran větrné růžice. Jednou ze západu – tedy z Mikronésie, podruhé z jihu, z Polynésie, od bratří Havajců, právě z těch míst, z nichž kdysi na ostrov přišli jejich první obyvatelé. Svou první z pěti cest na Havajské ostrovy jsem vykonal z východu, ze Spojených států, z té země, k níž toto prý nejkrásnější souostroví světa náleží.

Po dlouhém letu nad vodami nekonečného oceánu, velikého jako celý povrch měsíce, jsem vystoupil na havajskou zemi. Ne v Honolulu, její stolici, ale v Hilu, přístavním městě na nejvýchodnějším – a tedy Severní Americe nejbližším ze členů archipelagu – ostrově, který se sám také jmenuje Hawaii.

V havajštině znamená Hilo „Půlměsíc“. A toto jméno přesně vyjadřuje podobu tohoto města. Přiléhá skutečně jako poloviční luna ke krásné zátoce, do níž se vlévají dva toky podobných si jmen – řeky Wailuku a Wailua.

V Hilu je všude voda, mnoho vody, protože syté deště zalévají toto město skoro každou noc. Na jednom jeho okraji bijí do skal proslulé Duhové vodopády a na druhém okraji bije do pobřežní promenády, do hlavní přístavní ulice Kalanianole i parku vybíhajícího do moře a pojmenovaného po havajské královně Liliuokalani, všude, všude a všude oceán. Zdejší velkolepý, hrozný oceán, tak nelogicky, tak nepravdivě nazývaný Tichý.

Tady, hned od své prvé havajské hodiny, jsem si uvědomil, že tyto ostrovy jsou darem oceánu. Z jeho vod kdysi vystoupily, jeho vodami však mohou být jednou znovu pohlceny.

Nejprve ale otázka. Jakže tedy skutečně – ne podle slov havajské mytologie, která si zodpovídá tuto otázku zcela po svém, ale podle zjištění geologie – vznikl tento přenádherný archipelag?

Někdy – snad před pětadvaceti milióny let – začalo v hlubinách oceánu (kolem Havajských ostrovů je hluboký průměrně 3 000 – 6 000 metrů) hořet. Z pukliny ve dně moře tu začala vystupovat v mnoha místech žhavá láva. Postupně se otevřely pod hladinou zřejmě desítky takových podmořských vulkánů a výlevů lávy, ve směru od severozápadu k jihovýchodu v délce mnoha a mnoha set kilometrů. Tehdy zřejmě musely spolu oheň a voda svést vpravdě titánský zápas. Na každý čtvereční centimetr dna tu tlačí oceán váhou jistě pěti centů. A přece musel oheň tu váhu překonat a vylít do zdejších chladivých, zcela tmavých vod zářivé zárodky budoucích Havajských ostrovů. Milióny miliónů tun žhavé lávy, která se tu v tichu a temnu, jakoby v hlubinách kosmu, postupně vršila, až vytvořila obrovské podmořské hrady, které – spojeny v podmořský hřeben – dokázaly postupně na řadě míst vystoupit až nad hladinu Pacifiku.

Ty ze sopečných ostrovů, které začaly růst nejdříve – ony severozápadní – jsou nad hladinou rozlohou velice malé. Naproti tomu v jihovýchodní části onoho dva a půl tisíce kilometrů dlouhého havajského řetězu vytvořil oheň osm – rozlohou přece jen větších a později obyvatelných – ostrovů. A těchto osm tvoří pak společně „vlastní“ Havajské ostrovy. Na ně připadá totiž více než 99 % veškerého území archipelagu. A na nich žije (přesně řečeno na sedmi z nich – ostrov Kahoolawe je totiž neobydlený a v minulosti několikrát sloužil za cíl zkušebnímu leteckému bombardování amerického námořního letectva) plných 100 % obyvatel souostroví. A nevelké, takzvané „severozápadní“ ostrovy havajského řetězu (nejvýchodnější z nich je Nihoa, nejzápadnější pak Kure) jsou lidmi zcela neobývané. Jsou také vlastně zcela nepřístupné. A tak pod jménem Havajské ostrovy rozumíme dnes jenom oněch osm základních členů archipelagu.

Credit: Library of Congress, Geography and Map Division.

Poněvadž mořská hladina kolísá, v některých geologických obdobích byla výše, jindy níže, byly Havajské ostrovy nejméně čtyřikrát znovu oceánem zaplaveny. A naopak, při poklesu hladiny Tichého oceánu se například Maui, Lanai a Molokai spojily v jediný velký ostrov. A některá populární místa Havaje, která dnes leží na pobřeží oceánu – například nyní už mrtvý vulkán Diamantová hlava, zvedající se nad hlavním městem Havajského souostroví Honolulu, vrchol, jenž je symbolem těchto ostrovů, ležel tehdy – poněvadž voda opět ustoupila – uprostřed pevné země.

Polynésan při předvádění tradičních řemesel.

Z osmi vlastních Havajských ostrovů jsou geologicky nejstarší ty, které leží na západě (malý Niihau a ostrov Kauai). Po nich – věkem i polohou – následuje dnes „hlavní“ člen souostroví Oahu, pak Molokai, kterému někdy Havajci říkají Přátelský ostrov, Lanai (Ananasový ostrov), Maui (ostrov Údolí), potom onen nevelký, bombami zničený ostrov Kahoolawe a za ním, za úžinou Alenuihaha pluje v moři poslední, nejvýchodnější z příslušníků havajské rodiny a mezi jejími členy „úplný jinoch“ – „jen“ půl miliónu let mladý, takzvaný Velký ostrov čili ostrov Hawaii.

Na Velkém ostrově dokonce ještě ani neskončil čas vulkanického tvoření. Krátery vulkánů často i dnes do bělava rozpaluje sopečný dech. A z těchto kráterů se ještě i dnes na povrch Hawaiie lijí celé miliardy tun žhavé lávy.

Ostrov Hawaii je však už nyní – ačkoliv stále ještě roste – největším členem souostroví. Svou rozlohou dokonce větší než všechny ostatní ostrovy dohromady. Proto se mu zde neříká vlastním jménem, ale bývá označován jako Velký ostrov.

Velký havajský ostrov, prožívající dosud věk svého zrození (činná sopka Kilauea mu stále dodává na nových akrech země), je na druhé straně stále mořem okrajován. Stojím v Hilu na příbřežní Kamehamehově ulici. A mám tuto pravdu o účasti vody a ohně při tvoření i ničení Havajských ostrovů stále před očima. Pohlédnu dozadu a vidím – jakoby hned za branami města – mohutné vulkány, nejvyšší v Pacifiku. Nad jedním z nich pluje právě sopečný dým. Pohlédnu před sebe – vidím a slyším příboj oceánu. Jaká vzrušující hudba, jaký nádherný obraz. Nádherný? Těžko říci. Podmořské sopky jsou totiž dodnes živé. A – jako dříve – život dávají i berou.

Ona smrtící podoba oceánu má v Hilu jméno tsunami. To jméno přišlo na Havaj z Japonska; smrt však přichází na Havaj ze všech konců oceánu, když se někde v Pacifiku opět rozbouří pod hladinou ukrytá sopka nebo dno oceánu rozechvěje podmořské zemětřesení. Posuv mořského dna vytvoří vlnový vzruch, který obrovskou rychlostí letí pod hladinou Tichého oceánu. A v tom je vlastně smrt nejproradnější: Přichází nebo alespoň přicházela nepozorovaně. Tsunami běží pod povrchem oceánu, a to rychlostí odpovídající rychlosti tryskových letadel. Pacifikem neletí masa vody těžká milión tun, ale jen vlnový vzruch, jen podnět, který zvedne oceán až těsně před břehy ostrovů. Pak náhle – v příbřežní mělčině – postaví tsunami z pacifických vod někdy až čtyřicet metrů vysoký vodní val, který zničí všechno, co na pobřeží nalezne, bezpečněji než atomová puma. Doslova ve vteřině jsou města roztrhána, domy smeteny z povrchu zemského, zámořské lodi rozdrceny jako krabičky zápalek.

Nešťastnou shodou okolností jsou Havajské ostrovy, ležící takřka ve středu Tichého oceánu, a zejména právě toto Hilo a jeho znamenitá zátoka s přístavem, pravidelným cílem těchto pacifických vln smrti.

Snad nejstrašnější tsunami zasáhlo souostroví v roce 1868. V poválečných letech udeřilo tsunami na oblast Hila třikrát. Prvá vlna přišla od Aleutských ostrovů, druhá přiletěla nedlouho před mým prvým příjezdem na Havajské ostrovy – rychlostí 750 kilometrů v hodině od pobřeží Chile, poslední v roce 2010, a naštěstí si nevyžádala žádné oběti.

Ptal jsem se, jak tato havajská mořská smrt vyhlíží. A Hilští vyprávěli. Po pravdě řečeno jsem se jim trochu divil, že je zkušenosti s tsunami přicházejícím z Aleut neodradily od sledování příchodu další mořetřesné vlny. Aleutskou tsunami pocítilo Hilo více než intenzívně. Tsunami zdvihlo vlnu na okraji města do výše osmnácti metrů (to je do výše mnohapatrového domu), pak uhodilo na Hilo plnou silou, mnohé zničilo a usmrtilo 83 obyvatel a tři sta dalších těžce poranilo.

V roce 1960 však mořetřesná vlna k Hilu přišla znovu – až z druhé polokoule, od břehů jihoamerického Chile. A Hilané opět – ačkoliv byli včas varováni automatickými plovoucími „vlnovými“ stanicemi – místo aby prchali do bezpečných svahů nad městem, přicházejí sem, nad pobřežní třídu svého Hila, aby odtud pohlédli tsunami do tváře z co nejmenší vzdálenosti. A tsunami je skutečně nezklamalo: Opět přiletěla z oceánu vlna vysoká jako mnohapatrový dům. Nezastavila se však u kraje pobřežní třídy a – vzala si zvědavce s sebou! Bylo to neuvěřitelné bláznovství. Ačkoliv rádio na základě zpráv automatických plovoucích „protivlnových stanic“ Hilany varovalo a vyzývalo k útěku už několik hodin před příchodem tsunami, vrhli se mu přesto doslova do náruče.

Dvě stě osmdesát dva přihlížejících bylo tsunami těžce raněno, šedesát dva dalších diváků zmizelo v oceánu. Nikdo už je nikdy nespatřil. Pouze jedna zvědavá paní se do Hila přece jen vrátila. Jmenuje se paní Ito.

Paní Ito strhl druhý náraz tsunami na dvoře jejího domu. Vlna dům rozmačkala. Dveře – i s jejich majitelkou – si potom tsunami vzalo s sebou zpátky do nekonečných prostor oceánu. Statečná paní Ito se však držela svého neobvyklého plavidla po řadu hodin. A potom ji – daleko od břehu, když už tsunami odeznělo – objevil na hladině Pacifiku pátrací člun. Své dveře však paní Ito musela ponechat napospas oceánu.

A stejně zničilo v Hilu tsunami i většinu domů na Kamehamehově třídě, odneslo také desítky zaparkovaných automobilů, zlomilo stovky kokosových palem, potopilo lodě v hilském přístavu. Zničilo také onen krásný přímořský hilský park, nesoucí jméno havajské královny Liliuokalani.

Celkové škody, které Hilo utrpělo při tomto jediném tsunami, byly pak vyčísleny na částku padesát miliónů dolarů. „Škody“ na lidských životech však nevyčíslí nikdo. Jeden Hilan byl uchopen onou první vlnou, která město zasáhla. Šťastnou náhodou zůstal doslova sedět na jejím bílém vysokém hřbetu a letěl na tom bílém podivném polštáři nad Kamehamehovou ulicí. Pod ním se zatím bortily domy, lámaly sloupy elektrického vedení, umírali lidé. On však jenom řval. Jen stále strašlivě řval. A když ho potom tsunami shodilo a samo se vrátilo do vod modrého oceánu, postrádal zázrakem zachráněný muž jen jediné – svůj hlas.

Socha Kamehamehy l. na nábřeží města Hilo.

Nevím, zdali se mu od těch časů vrátil. Hilo ale – to vidím sám – žije znovu jako dříve. Bezstarostně a snad i šťastně. Přestože více než kterékoliv jiné místo na Havaji žije mezi dvěma živly, mocnými a nepoddajnými, které toto souostroví zrodily a které je dodnes zároveň stavějí i pochovávají.

Opojný večer.

2. V ŘÍŠI MOCNÉ PELE

HILO. MĚSTO LUNÁRNÍHO JMÉNA I LUNÁRNÍHO PŮDORYSU nebylo tedy pro mě jen branou k zemi Havajců, ale bylo samo natolik zajímavé, že jsem se v něm – a rád – na delší čas usadil, abych právě odtud podnikal výpravy po východní polovině Velkého ostrova.

Až doposud jsem z Hila hleděl hlavně na oceán, krásný a smrtonosný. Teď však se už musím otočit. Neboť chci nyní putovat obráceným směrem. Toužím jít tam, kde se na horizontu zdvíhají mrtvé i živé vulkány tohoto ostrova, sopky Mauna Kea, Mauna Loa, Kilauea. Do země, která je od nepaměti domovem i říší mocné Pele, snad nejpodivuhodnější z havajských bohyň, milované i obávané, vždy však na těchto ostrovech hluboce uctívané. A poněvadž Pele vládne sopečnému ohni a vulkanické činnosti, jež tyto ostrovy zdvíhala kdysi z vod oceánu, jež je stavěla a dosud staví, bude jistě správné, když moje první cesta na Havajských ostrovech bude patřit právě Pele, když bude směřovat do její říše ozdobené lávou a sopečnými fontánami.

Království Pele je říší sopek. Mnohé Havajské ostrovy (například Kauai) postavila sopka jediná. Jiné – například onen hlavní havajský ostrov Oahu – stavěly sopky dvě – Koolau a Waianea. Na stavbě Velkého ostrova se však podílelo pět zdejších vulkánů – Kohala, Hualalai, Kilauea, Mauna Kea a Mauna Loa.

Nejstarší ze sopek Velkého ostrova je nesporně dávno mrtvá Kohala. Vysoká Mauna Kea, kterou v poslední době kryl – v Oceánii tak nepředstavitelný – ledovec, soptila naposledy před zhruba patnácti tisíci lety. Na západě ostrova rozložený vulkán Hualalai uvedla Pele do činnosti naposledy na počátku devatenáctého století. Živým ohništěm sopečného království bohyně Pele je dnes vysoký vulkán Mauna Loa a zejména nižší, ale vysoce aktivní Kilauea, v nitru jejíhož kráteru – v ohňovém kotli Halemaumau – se prý dokonce Pele usadila.

Dříve než se začnu seznamovat se zemí bohyně Pele, s krátery a fumarolami, s lávovými poli a kolonádami ohořelých stromů její říše, musím se seznámit s ní – s obyvatelkou tohoto Halemaumau. Havajci o ní mnoho vědí, umějí mnoho o Pele vyprávět. I když bohyně ohně je vlastně – stejně jako já – na tomto ostrově cizinkou. Narodila se prý – tak vyprávějí – ve vzdálené zemi zvané Kapakuela. Otcem božské Pele byl Kanehoalani, její matkou Kahinalii. V Kapakuele žila Pele až do příchodu potopy. (I havajská mytologie hovoří totiž o potopě.) Poněvadž se však oheň s vodou nesnášejí a potopa se do mateřské země Pele ještě dvakrát znovu vrátila, rozhodla se bohyně zemi Kapakuelu opustit a odstěhovat se na Havajské ostrovy.

Pele pak kráčela archipelagem stejným směrem, jakým – jak potvrzují zjištění vulkanologů – tu postupovala i sopečná činnost. Za svůj příbytek si totiž bohyně volila hluboké otvory v zemi, které i sama vytvářela, ale jen takové, v nichž planul sopečný oheň. Nejprve se Pele usadila na nejzápadnějším havajském ostrově Niihau. Potom si našla domov v nitru hory na ostrově Kauai, kopce, který se dodnes jmenuje Puuopele – „kopec Pele“.

Puuopele se zdvíhá nedaleko od břehů Kauai. A tak není divu, že jednoho dne vnikla do jeho žhavých útrob mořská voda a sopečný oheň v nich uhasila. Pele proto musela vandrovat dál. Přestěhovala se na ostrov Oahu do sopky Diamantová hlava. Ale i tady je blízko oceán. A tak se nepříjemná zkušenost opakovala znovu. Z Oahu odešla Pele na Molokai, pak na Lanai, potom přesídlila do obrovitého kráteru sopky Haleakala na ostrově Maui, a když i ta jednoho dne začala vychládat, odešla bohyně sopečného ohně na Velký ostrov.

Křesťanský kostel.

Z pěti sopek Hawaiie si zvolila Pele za svůj nový příbytek nikoli nejvyšší, ale tu nejaktivnější sopku – Kilaueu. V jejím kráteru Halemaumau skutečně do ruda zářily stopy žhavé lávy, kdykoliv jsem pohlédl do jeho úděsných útrob. Stejně tomu však prý bylo – a bude – po všechny časy. A tak také po všechny časy, pokud paměť sahá, přicházeli právě sem, ke kráteru Halemaumau, havajští věřící a kněží klanět se Pele a obětovat jí. Do žhavého nitra Halemaumau vrhali Havajci jako obětiny pečené maso nebo plody papájí.

Na okraji Halemaumau stály také chrámy zasvěcené Pele, v nichž sídlili kněží a kněžky, kteří sloužili jejímu kultu. A tady – v okolí Halemaumau – se odehrávaly i nespočetné příběhy, které havajská mytologie zaznamenala. Třeba příběh o sličném náčelníkovi Kahawalim, jenž se vypravil na svahy sopek Velkého ostrova sáňkovat (tedy sáňkovat na trávě. Polynéští Havajci si totiž vytvořili zvláštní sáně ze dřeva chlebovníku, které dokázaly jezdit po trávě. Říkalo se jim heeholua).

Na trávou pokrytém svahu jedné ze zdejších hor náhle před Kahawalim vystoupila ze země neznámá žena rudých vlasů. Pozdravila náčelníka, popravdě mu řekla, že se jí líbí, a hned – bez jakéhokoliv otálení – ho vyzvala, aby se s ní miloval. Náčelník Kahawali, věrný své ženě a netušící, kdo to před ním vlastně stojí, odmítl! A tehdy se božská Pele rozhněvala. Její oči se proměnily ve žhavé uhlíky, její rudovlasá hlava v planoucí oheň a tam, kde odmítnutá nápadnice stála, se otevřela země a z ní začal vytékat – proud lávy! A lávy vytékalo – jak z onoho pohádkového „Hrnečku, vař“ – čím dále tím více.

Kahawali ihned pochopil, že ho zhrzená Pele chce zahubit. A tak nemeškal ani vteřinu, usedl znovu na své chlebovníkové saně a ujížděl, jak nejrychleji dokázal. Dojel až ke své chýši. Vyzval svou ženu, kterou měl tak rád a které chtěl být věrný, aby přisedla, že láva se už blíží. Manželka ale věděla, že ohni božské Pele nelze uniknout. A tak odevzdaně čekala na chvíli, kdy láva zalije i jejich chýši.

Kahawali se však nechtěl vzdát tak lehce. Znovu usedl na své chlebovníkové saně a dojel na nich až ke břehu oceánu. Stačil – doslova v poslední chvíli – ještě skočit do svého člunu a vtom už se láva se zlobným rachotem začala lít do oceánu. Rozhněvaná Pele za ním poslala ještě pár sopečných balvanů. Ty však statečného náčelníka nezasáhly. A tak – poprvé v havajských legendách – smrtelný člověk dokázal uniknout vášním i hněvu mocné paní sopek.

V historických časech, a to je – aspoň pro mne – jedna z nejdramatičtějších epizod novodobých havajských dějin, se takto proti Pele postavila nová odpůrkyně – dokonce žena. Vznešená Kapiolani, manželka náčelníka Naiha z jedné z osad Velkého ostrova, vesnice Kaawaloa.

Manželka Naiha byla jednou z prvých Havajek vysokého rodu, která oddaně přijala křesťanství. A poněvadž na zdejším ostrově sopek nebyl snad žádný jiný z těch mnoha polynéských bohů uctíván pokorněji než mocná bohyně vulkánů, přála si Kapiolani podat ostrovu svědectví, že její nový bůh, bůh bílých misionářů, má větší sílu a moc než pohanská vládkyně ohně.

Pobřeží ostrova Kauai.

Table of Contents

KORUNA POLYNÉSIE,KORUNA OCEÁNIE

1. MEZI VODOU A OHNĚM

2. V ŘÍŠI MOCNÉ PELE