Aleš Palán / Jan Šibík

Raději zešílet v divočině

Setkání s šumavskými samotáři

PROSTOR

© Aleš Palán, 2018

© PROSTOR, 2018

Fotografie © Jan Šibík, 2018

ISBN 978-80-7260-378-7

Úvodem

Ze světa lesních chýší a maringotek

Poustevník, člověk žijící dlouhodobě mimo společnost, programový samotář. Ještě nedávno jsem něco takového pokládal za romantický mýtus, záležitost dávno minulou. Na Šumavě jsem ale takové lidi potkal. Poustevníci mezi námi stále žijí. Vlastně ne mezi námi, spíš mimo nás. O setkáních s nimi je tato kniha.

Někteří si postavili v lese chýši, jiní žijí v maringotce, případně ve starých usedlostech – někdy udržovaných, většinou ne. K některým se dá dojet po polní cestě autem, k dalším se musí lesem přes hodinu pěšky. Do obchodu to mají všichni mnoho kilometrů. Žijí v přírodě, okolí o nich moc neví, nemají důvod se ukazovat. Ačkoliv mívají návštěvy, jsou sami – nepočítáme-li tedy zvířata a živly. Samotu si zvolili. Ano, pro mnohé to byl útěk, ale copak my, civilizovaný lid, před civilizací, před jinými lidmi a sami před sebou neutíkáme? Někdy do vyloženě zhoubných vod.

Moje prvotní představa, že novodobí poustevníci, za kterými jsem se vypravil, si jsou jaksi archetypálně podobní, vzala rychle za své. Jsou rozdílní, tak jako jsou rozdílní lidé žijící v jednom paneláku. Jen je ta rozdílnost lidí z lesa při pohledu z panelového domu někdy těžko vidět. Platí to ovšem i opačně.

Novodobí samotáři mají rozdílné důvody, proč na samoty odešli. Někteří nemohli ve společnosti obstát, ale jiní v ní byli naopak velmi úspěšní. Část z nich nalezla v lesích klid, další si své démony vzali s sebou. Někteří jsou velice otevření, druzí spíš podezřívaví. Pár samotářů vůbec nemá úřední identitu. Několik z nich má důchod, další chodí na melouchy a na brigády, jeden je dokonce zaměstnán na plný úvazek. O dalších vůbec nevím, z čeho žijí.

Další rozdíly? Někteří samotáři vstávají, kdy chtějí, a usínají, až se jim zachce. Jiní jsou v zápřahu celý den – to zejména ti, kteří mají zvířata. Někteří uvěřili konspiračním teoriím a sní o všeslovanské vzájemnosti, jiní jsou naopak jasně prozápadní a prodemokratičtí. (Jeden můj respondent jel na podzim 2017 přes celou Šumavu do místa svého oficiálního bydliště, aby mohl volit. Hlasoval pro jednu pravicovou stranu.)

Část samotářů jsou lidé vysloveně racionální (zejména obě zpovídané ženy), jiní vyprávějí svůj život trochu jako mýtus. I ten má svou výpovědní hodnotu, v některých situacích dokonce sdělnější, než jakou by byl výčet ověřených faktů. Způsob, jakým v krajině pobývají, se dost možná mýtem brzy stane, pokud se jím už nestal. Slyšel jsem o svých respondentech vyprávět neskutečné zvěsti…

Co mají tedy společného – samozřejmě kromě potřeby samoty? Kupodivu to není ani niterný vztah k přírodě. Minimálně jeden můj respondent v přírodě sice žije, vnímá ji, ale jejím znalcem či milovníkem určitě není, je to pro něj spíš prostor, kde ho nikdo neruší. Tím rysem, společným pro všechny mé respondenty – a dokonce i pro další šumavské samotáře, kteří nakonec v knize zachyceni nejsou – je důraz na duchovní rovinu jejich životů. Všichni bez výjimky jsou věřící. Nejčastěji v individuálním pojetí New Age, setkáme se i s katolíkem, „prokřesťanským pohanem“ či mužem, kterého fascinuje židovství. Že by osamění tyto struny v člověku probouzelo tak nějak automaticky? Že by k nám Bůh hovořil, a my ho v ulicích a před monitory jen neslyšíme?

Ano, na Šumavě pobývají i někteří další samotáři, které čtenář v knize nenajde. Jejím záměrem totiž není nějaká katalogizace podivínů, ale ponor do tajuplného světa, který je nám vzdálený, a přitom – teritoriálně – nadosah. Je to svět, který člověka pobývajícího mimo něj může silně provokovat, zneklidňovat či fascinovat. Případně všechno najednou. Je to tak: poustevníci svým životem útočí na samé základy našich existencí. Ustojíme jejich mírumilovný atak? Obhájíme si, kde je podstata a co je mámení?

Někteří samotáři berou svůj život jako zjevenou pravdu, jako jedinou smysluplnou odpověď na frustrace doby; ve svých očích jsou tak trochu proroky. Druzí svou cestu nezobecňují, chápou, že je platná pro ně samotné, a mají s ní dost starostí, než aby se pokládali za praporečníky. Jsou pokorní a pochybují. Po dvou letech strávených s nimi mohu prohlásit, že ti druzí jsou dál.

Při práci na knize jsem se setkal s několika odkazy na samotáře žijící v jiných českých horách. Několik jich bydlí v Bílých Karpatech, další někde v Podkrkonoší. Nakonec jsem se rozhodl setkávat se pouze s obyvateli Šumavy. Ne, tato kniha není speciálním šumavským cestopisem, a pokud, tak nechtěně a druhotně. Je ukázkou různých typů a způsobů samoty. A hledání jejího smyslu. Fakt, že mí respondenti žijí v nejrozsáhlejším českém pohoří, pouze přispívá určité literární koncentraci a nevyslovenému dialogu mezi nimi. Ostatně: Šumava svou rozlehlostí, drsným podnebím a poválečným zánikem mnoha osad poustevníkům zřejmě nadmíru svědčí. Sám pocházím z Vysočiny – a nevím o nikom, kdo by tam prožíval takto radikální odloučenost. Dost možná by na to neměl klid.

Na Šumavě žijí svérázným životním stylem i celé rodiny. O Mlčochových natočila režisérka Eva Tomanová v roce 2014 dokument Stále spolu. Jsou tu ale i další takové rodiny, některé ještě mnohem radikálnější. O tom, jak daleko to mají do civilizace, svědčí třeba už jen jména, která dávají svým dětem: Šiva, Amia, Půlnoční bouře… Ano, opravdu se takhle jmenují. O tom, jaký je jejich první střet s civilizací reprezentovaný školní docházkou a spolužáky, kteří mají doma elektřinu a ústřední topení, bude třeba některá moje další kniha. Tato je ale o samotě, a tu v rodinách – alespoň v té deklarativní podobě – nevidíme.

Jediným vykročením z naznačeného konceptu je rozhovor s bratry Klišíkovými. Tohle ovšem není klasická rodina. Dvojčata František a Ondřej žijí v podstatě celý život spolu, po smrti rodičů – rumunských Slováků, kteří dosídlovali pohraničí po vyhnaných Němcích – už jen ve dvou. Po přečtení příslušného trialogu mi snad dá čtenář za pravdu, že i oni mezi samotáře patří.

Do knihy jsem naopak nezařadil příběhy dvojic či mladých rodičů s dětmi, kteří odešli na Šumavu pěstovat ředkvičky, dýchat čerstvý vzduch a naslouchat pěnkavám. Takové vykročení ze stereotypu mě velmi oslovuje, ba láká, není to ale model, kterým bych se zabýval v této knize. Neklepal jsem ani na dveře šumavských vdov a vdovců.

A ještě jedno síto jsem sám sobě nastavil: hovořil jsem jen s lidmi, kteří mají s žitou samotou dlouhodobou zkušenost. Deset let a více. Rekordmanem je v tomto směru Mirek Sedláček, který pobývá ve svém příbytku s nějakými prodleními od šedesátých let.

Většina rozhovorů vznikala v roce 2017. Dialogy s Romanem Szpukem (parafráze jednoho jeho výroku dala knize název), Jáchymem Kaplanem a dvojčaty Klišíkovými o rok dříve. Svět lesních samot je překvapivě dynamický. Než byla kniha připravena k publikování, situace některých mých respondentů se znatelně změnila – a to nejen k dobrému. Rozhodl jsem se však tyto změny nezaznamenávat. Rozhovor tak zachycuje situaci a naše rozpoložení v období, kdy jsme rozhovor vedli.

Se svými respondenty jsem se scházel u nich doma. Někdy nám pro povídání stačil jeden den, jindy jsme se scházeli opakovaně. Rozhovory jsem nahrával, přepisy upravil a strukturoval, v případě potřeby se doptával. Všechny rozhovory byly autorizovány. Na většinu míst pošťák netrefí a internet se tak vysoko do hor nevyšplhá. Znamenalo to tedy jednotlivé rozhovory vytisknout, papíry na místo dovézt – a přijet zase příště a nad text si spolu sednout. Většina respondentů ale za svými slovy stála. Když už se rozhodli trochu povyjít na světlo, nezasahovali do toho, co jednou vyřkli. Výjimka potvrzuje pravidlo.

Co z toho budu mít? optal se mě jeden samotář, když jsem ho opakovaně s nabídkou knižního rozhovoru na jeho pitoreskní chalupě v horách navštívil. Ty sám nic, ale věřím, že z tvého příběhu mohou mít něco čtenáři – a já ostatně taky, odpověděl jsem mu. Nakonec jsme se s tímto mužem na dialogu nedomluvili. I tak mu patří můj dík. Za to, že jsem si uvědomil, jak velký krok je pro člověka žijícího mimo civilizaci hovořit na diktafon a nechat se fotografovat. Jak velká je to odvaha.

Dva respondenti vystupují v knize pouze pod svými křestními jmény, jeden odmítl ukázat na fotografiích svou tvář, u řady dalších není podrobně zachyceno místo, kde pobývají. Druhotným dopadem knihy o samotářích samozřejmě nemá být to, aby dotyční o svou samotu přišli. Pokud by však čtenáře některá osobnost nadmíru oslovila, chtěl by jí napsat či přispět na živobytí (někomu by udělalo radost pár bas piv, jinému tisícovka, dalšímu maringotka), nechť mi napíše na adresu ales.palan@gmail.com. Účelem této publikace není sbírka na samotáře, ale dobročinnosti se meze nekladou.

Jak vypadali poustevníci minulosti? Skutečně jedli sušené kobylky a pili mléko ochočené laně? Nebyl jsem při tom, ale soudím, že mniši vedli mnohem reálnější život. Kromě modliteb a askeze se doložitelně stýkali s církevními či řádovými představenými – v některých případech proto, že po nich požadovali nějaké přilepšení. Pravda, setrvávali celé dny v mlčení, ale pokud do poustevny zavítal vnímavý poutník, pusa se jim rozjela. Tak nějak asi vznikaly legendy. Kolem některých poustevníků se v průběhu let utvořila skupina následovníků. Pod vlivem osobnosti sv. Prokopa například vznikl Sázavský klášter. I Šumava má ostatně svého legendárního poustevníka sv. Vintíře.

Vintíř zemřel před bezmála tisícem let, roku 1045. Svatý Prokop odešel do nebe v roce 1053. Samotářský mnich s koleny otlačenými od modliteb je tedy záležitostí dávno vymizelou, chtělo by se prohlásit. Ovšem pozor! Ani tento tradiční poustevnický model u nás tak docela nevymřel. Jeden kapucín žil donedávna zcela o samotě na Makové hoře. Místo mohu prozradit jedině proto, že v současné době pobývá na modlitbách v jiné české poustevně…

Samota se pochopitelně netýká jen poustevníků. Nemusí přitom být tak velkým strašákem. Je to dost možná jeden z mála vyzkoušených receptů, jak nebýt osamělý.

Já se při práci na této knize osamocen necítil. Měl jsem kolem sebe skvělé pomocníky, bez nichž by kniha nevznikla, případně v okleštěné formě. Mé poděkování patří Aleně Scheinostové, Danielu Soukupovi a Robertu Hunešovi za zázemí při mých opakovaných šumavských anabázích. Petru „Pošťákovi“ Matějkovi a Richardu Kotáskovi děkuji za to, že mě doprovodili na místa, kam nevedou značené cesty – díky nim jsem se nejenže neztratil, ale mohl se potkat s dalšími samotáři. Děkuji také nakladateli Aleši Ledererovi za to, že knize od počátku věřil, Janu Šibíkovi, že několikrát od léta do zimy roku 2017 na Šumavu přijel s fotoaparátem, Alexandře Kocábkové za přepisy nahrávek a Haně Davidové za soustředěnou redakční práci. Evě Kotalové děkuji za lásku.

Největší dík samozřejmě patří šumavským samotářům – mým přátelům.

Aleš Palán

Někde v mlčení

musí být ta odpověď

Churáňov. Luxusní horské chaty, návštěvnický komfort, zástupy turistů. Teprve na samém vrcholku hory, 1118 metrů nad mořem, je klid. Od roku 1952 zde stojí meteorologická stanice. Pro Romana Szpuka, který tu pracuje, dnes přízemní budova představuje jediné jeho zázemí. Přesto se často vydá na noc do údolí Losenice. Pod širákem tu spává už 18 let. Za celou dobu na tomto místě – zhruba kilometr od návštěvnických resortů – nepotkal člověka. Zde – i na jiných místech Šumavy – pořizoval camerou obscurou černobílé snímky, které jsou použity v následujícím rozhovoru.

Psáváš si deník. Proč? To se toho kolem tebe tolik děje?

Kdysi jsem si psal deník každý den, hodně dlouho a obsáhle. Zapisoval jsem do něj i různé intimnosti, což ale zjistila moje žena a jeden z nich mi vyhodila. Tak jsem s deníkem přestal a svoje prožitky dával do básní. Postupně jsem začal zaznamenávat svoje zážitky v přírodě – v ní se toho děje opravdu hodně – a k deníkovému záznamu se vrátil.

Zapisuješ si věci z každého dne?

Nosím s sebou notes, a když přijde nějaký prožitek, třeba i za chůze, zapíšu si ho. Zvlášť když procházím městem a vidím tváře, motivy, zaslechnu kus dialogu. Mám špatnou paměť, tak si to potřebuju zapsat rychle. A večer, nebo když se soustředím, si pak svůj den promítnu jako film. Tehdy mi naskočí nosné momenty, obrazy nebo krátký děj.

V knize A zavaž si tkaničky zaznamenáváš mimo jiné svoje procházky Vimperkem. Kdybych to město neznal, měl bych dojem, že tam žijou výhradně Romové, bezdomovci a blázni, že tam jsou jen bazary a hospody. Jako bys nic jiného nepotkával. Čím to je?

Především tím, že nacházím mezi lidmi na okraji porozumění. Třeba Zdeněk, který v knize často vystupuje, má papíry na hlavu. Nebo Dominik, můj nejmladší syn. Jsou to nepragmatičtí lidi, přemýšlejí jinak než většina a mluví o podstatných věcech, i když někdy bláznivě. S nima si řeknu víc než s praktickým člověkem, který bude řešit, za kolik nakoupí nějaké zboží, co bylo v práci a jak dopadl fotbal, jak se lidi běžně baví. Ti moji jsou zvláštním způsobem ulítlí. Já bych si o všedních starostech s běžnými lidmi ani neměl co povědět. Sám jsem velmi nepraktický, kolikrát úplně mimo realitu. S těmi na okraji je mi dobře, nejsem v tom sám.

Nepřipadáš si jako ten reynkovský blázen ve své vsi?

Typově určitě, i když Vimperk není ves. Blázen ve své vsi ano, i když už nedělám velké skopičiny. Spíš zapisuju, co vidím okolo, a snažím se nevkládat do toho sám sebe a svoje soudy. Nechci nic hodnotit, jen to vidět.

Pozoruješ město podobně jako na Churáňově počasí.

Ano, jsem čirý pozorovatel. Jdu krajinou a dívám se na ni. Jdu městem a vidím tváře, slyším rozhovory. Zaznamenávám holé jevy. Nikdy nenapíšu: Tohle je šupák a odporný ožrala.

Vědí tví známí, že píšeš?

Všichni to vědí, vidí mě s notesem. Občas mají trochu děs, co z toho vzejde. Některé věci jsem fakt musel před publikováním vyházet, abych někoho nekompromitoval. A stejně jsem to neodhadl. Doma byl z mé knížky problém. Popisuji v ní manželskou krizi, nic nepřidávám, píšu bez zášti a už neprozrazuju intimnosti. A stejně to manželka přijala velmi špatně.

Ztratil jsi po vydání knihy nějaké přátele?

Přátele ne, ale ztratil jsem domov. Bylo to špatné celou dobu, a teď tuplem. A přitom jsem Tkaničky psal nejvíc ze všech svých knih s láskou k lidem! Fakt s láskou, nepřeháním, není to žvást. Psal jsem bez úmyslu kohokoliv naštvat, něco si vymýšlet, dělat věci horší, než jsou. Je tam manželská krize i moje putování po lese. Kdo má cit, říká, že v knize je především smutek.

Je pro tebe psaní takový partner ve smutku?

Určitě. Když jsem smutný, nemůžu poslouchat veselou hudbu, ale právě smutnou. Kdyby člověku v depresi někdo začal vyprávět vtipy, nefungovalo by to. Potřebujeme někoho, kdo nás doprovází. Plačte s plačícími. Takhle beru svoje psaní: napíšu to a je mi líp. Našel jsem v té činnosti něco, co mě doprovází.

Je rozdíl mezi smutkem prožívaným ve městě a v přírodě?

Já bych už ve městě nevydržel. Když člověk silně prožívá přírodu, ta ho dokáže nakopnout k něčemu projasněnějšímu. Zpěv ptáků, pohled do potoka nebo na mraky z Boubína, naslouchání větru… Je to léčebné. Ve městě jsou možná větší prostory k úniku, hospody, přátelé, ale mně spíš pomůže zůstat v lese a ztišit se. Nejvíc se dokážu vyrovnat sám se sebou, když spím venku. Dívám se na hvězdy a pochopím, že moje starosti a smutky jsou malicherné. Přestanu se brát tak tragicky.

Je to forma modlitby?

Nejsem schopný modlit se v kostele při mši, potřebuju ticho. V přírodě, v noci, v lese se modlím pravidelně. Hodně známých mi říká, že by byli rádi, kdyby se za ně někdo modlil. Tak to dělám. Mám seznam lidí, za které prosím, pokaždé je vyjmenuju. Když jde člověk nočním lesem, nemá vnější vjemy, patří tmě. Může se dobře soustředit, vybaví si konkrétního člověka, vysloví jeho jméno a prosí o požehnání. To dělám v lese často. Ani neprosím o nic konkrétního, jen o požehnání, nic víc. Modlím se i za nepřátele, za lidi, co mě nesnášejí, za různé zoufalce, které znám z Vimperka. I někteří kněží jsou rádi, když se za ně někdo modlí. Vyhovuje mi adorace, mlčení, ve kterém člověk čeká na impulz od Boha. Naše modlitby jsou často takové, že Bohu něco povíme, rychle se zvedneme a odejdeme. Je to, jako kdyby se sešli dva lidi, jeden mluvil, domluvil a zmizel. Chybí prostor ticha, možnost, aby se vyslovil i ten druhý.

I ticho je pro tebe modlitbou?

V modlitbě, jak ji chápe většina lidí, jde o mluvení. Každé slovo má obrovskou váhu, ale já dávám přednost tichu. Na Churáňově je kolikrát takové ticho, že člověk něco vysloví a to slovo spadne zpátky znovu do pusy. Ani nepřekročí rty. Je to zvláštní.

Příroda je tichá?

Když je bezvětří, noc nebo když nezpívají ptáci, může být tichá. Přes den jsou ptáci slyšet pořád, a nejen oni. V noci je slyšet i to, co ve dne zaniká. Ozve se třeba srnec, a pak všechno přikryje úplné ticho.

Zvuky, které vydávají zvířata, tě neruší?

Ne, to je něco jiného než lidské slovo. Zvuky zvířat jsou pro mě stejné jako hrom, bouřka, vítr, šum lesa, potoka… Slovo slouží k dorozumění, ale často vede k opaku, lidé si přes slovo nerozumí. Ptáci nebo šum lesa je něco jiného. Takovému projevu můžeš opravdu věřit a nikdy se ti neoposlouchá.

Proč ptáci zpívají?

Především proto, že si chrání teritorium. Vyjadřují tím: Já jsem tady, tohle je moje! Zpívají samečkové, samičky nezpívají nebo o hodně míň.

Je to tedy mocenská záležitost – a přitom se nám líbí.

Z ptačího pohledu je to pragmatické, ale když je člověk při zpěvu pozoruje, vidí, že do toho dávají všechno. Pozoroval jsem pěnici černohlavou, jak se rozechvěje, vloží do zpěvu celou bytost. Může to být příklad pro nás: dělejme věci s plným nasazením, a pak to bude uvěřitelné. A proč se nám to líbí? To je tajemství, nějaké propojení světa zvířat a lidí. Pro lidi je to estetický zážitek a pro zvířata vyjádření postoje. Může být plánem stvořitele, že projev, který u zvířat vyjadřuje něco úplně jiného, vyvolává u lidí estetický zážitek. Všechny projevy přírody jsou takové. Fascinuje mě bouřka, když slyším hrom, úplně to proniká mou bytostí, cítím to v nitru kostí, jsem schopen vykřikovat s hromem, běží mi mráz po těle, jak se mi to líbí. U potoka totéž. Často spím přímo na břehu potoka, lehnu si na zem, jen tak se přikryju dekou, kdybych natáhl ruku, ponořím ji do proudu. Je to úžasné. Člověk má zavřené oči, slyší bublání, vysoké a nízké tóny se propojují, vznikají zvláštní souzvuky. To můžu poslouchat pořád. Nejraději mám ropotání deště, takové klidné. Jednu dobu jsem byl úplně v bezdomoví, spal pod přístřeškem, kde na mě nepršelo, ale stačilo natáhnout ruku a už jsem byl na dešti. To se mi moc líbilo. Je nádhera být v suchu, a přitom na dosah dešti. Jeho šumění neuvěřitelně uklidňuje.

Necítíš i tak někdy v přírodě, třeba za bouřky nebo husté mlhy, hlubokou samotu a obavy?

Lidi se sami v lese bojí, bojí se i při bouřce. Kdysi jsem chodíval extrémní noční pochody. Určitý stav úzkosti jsem zažíval, než jsem vešel ze světla do tmy. Byly to chvíle, kdy jsem opouštěl město, to zůstávalo za mnou a já vcházel do nočního lesa. Tehdy jsem cítil podvědomou úzkost. Ale jak jsem se vnořil do tmy a stal se její součástí, opadlo to. Bylo to pravidelné a trvá to doteď. Když třeba slyším první noc říhat jeleny, fakticky na mě jde úzkost. Ale zvyknu si a jsem schopný jít se na ně podívat. Řvou přede mnou a mně už žádný zvuk z hloubi lesa nevadí. Přitom kdyby člověk nevěděl, že to jsou jeleni, znělo by to jak v nějakém hororu. Jednu dobu jsem na stanici na Churáňově cítil podvědomou úzkost ze silné moci zvířat, jelení volání doléhalo až tam. Tak jsem se na ně šel podívat. Lesem jsem došel na Knížecí Pláně nebo jsem vlezl do Boubínské obory. To byl pane rachot! Je tam spousta jelenů. Neměl jsem baterku, šel poslepu a slyšel jen praskání větví a jejich řev. To už jsem byl ve své kůži. Musím tam být vhozen – a pak je to dobré.

Tahle obava je nějaký civilizační batoh, který si neseme?

Určitě, jsme na něj zvyklí. Lidi se sdružují do velkých měst, protože z něčeho takového mají obavy. Mám na Šumavě přátele, kteří žijí mimo civilizaci, často sami, samorosti, divoši. Někdo by myslel, že se budou v lesích bát, ale oni se bojí spíš ve městech. Když přijedu do Prahy, vládne tam podivný chaos, připadám si jako smítko prachu, jako nic. Pod oblohou, která mě nekonečně přesahuje, naopak vnímám svoji hodnotu, jsem něčeho podstatného účasten, hraji určitou roli.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Úvod: Ze světa lesních chýší a maringotek

Někde v mlčení musí být ta odpověď