Krystal Sutherland

A SEMI-DEFINITIVE LIST OF WORST NIGHTMARES

Copyright © 2017 by Krystal Sutherland

Translation © 2018 by Monika Srnková

Cover design and hand lettering by Anneka Sandher

Cover photographs © Shutterstock.com

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu A Semi-Definitive List of Worst Nightmares (G. P. PUTNAM’S SONS, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York 2017) preložila Monika Srnková.

Redigovala Vlasta Greschová.

Korigovala Želmíra Čížová.

Obálku s použitím originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s. – YOLI, Bratislava, v roku 2018 ako svoju 5 453. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-5890-7

1

CHLAPEC NA AUTOBUSOVEJ ZASTÁVKE

ESTHER SOLAROVÁ čakala polhodinu pred Domovom opatrovateľských a rehabilitačných služieb Lilac Hill, keď ju zastihla správa o novom údere kliatby.

Jej mama Rosemary Solarová jej telefonicky vysvetlila, že ju za daných okolností nebude môcť vyzdvihnúť. Mačku, čiernu ako noc, s démonicky žltými štrbinami namiesto očí, našli, ako sedí na kapote rodinného auta. Bolo to zlovestné znamenie a zabránilo jej v šoférovaní.

S Esther to ani nepohlo. Nové fóbie neboli u Solarovcov ničím výnimočným, tak sa teda vybrala na autobusovú zastávku štyri bloky od Lilac Hillu, pričom jej červený plášť, s ktorým sa pohrával večerný vánok, priťahoval pohľady neznámych ľudí.

Počas chôdze Esther rozmýšľala, komu by asi normálni ľudia v takejto situácii zavolali. Otec sa zabarikádoval v suteréne ešte pred šiestimi rokmi, Eugena nikde (Esther mala podozrenie, že sa zase prešmykol cez nejakú trhlinu v realite, Eugenovi sa to občas stávalo) a starý otec už nebol schopný riadiť motorové vozidlo (odhliadnuc od toho, že si už ani nepamätal, že má vnučku). Jednoducho, Esther poznala len veľmi málo ľudí, ktorí by ju mohli vytiahnuť z problémov.

Na to, že bol piatkový večer, bola autobusová zastávka prázdna. Sedela tam iba jedna jediná osoba, vysoký čierny chalan oblečený ako postava z filmu Wesa Andersona, v limetkovozelených menčestrových nohaviciach, semišovej bunde a s baretkou na hlave. Chlapec potichu vzlykal, a preto Esther urobila to, čo sa očakáva, keď cudzí človek vo vašej blízkosti prejaví nadmieru emócií: úplne ho ignorovala. Posadila sa vedľa neho a vytiahla otrhanú kópiu Krstného otca a sústredila sa na čítanie.

Svetlá nad nimi preblikávali a bzučali ako osie hniezdo. Ak by Esther sklopila zrak, nasledujúci rok jej života by vyzeral celkom ináč. Lenže bola Solarová a Solarovci majú zlozvyk strkať nos do cudzích záležitostí.

Chlapec začal nariekať tak dramaticky, že Esther zdvihla zrak. Na líci mal veľkú modrinu, vo fluoreskujúcom svetle tmavú ako slivka, a z rany na obočí mu tiekla krv. Vzorovaná košeľa, ktorú určite niekto daroval charite v sedemdesiatych rokoch, mala roztrhaný golier.

Chlapec opäť zavzlykal a vrhol na ňu krátky pohľad.

Vo väčšine prípadov, ak to nebolo nevyhnutné, sa Esther vyhýbala rozhovorom s cudzími ľuďmi, no občas aj v prípadoch, keď to bolo nevyhnutné.

„Ahoj,“ Esther konečne prerušila mlčanie. „Stalo sa niečo?“

„Myslím, že ma okradli,“ povedal.

„Myslíš?“

„Neviem si spomenúť,“ odpovedal a ukázal na ranu na čele. „Nemôžem nájsť telefón a peňaženku, takže ma pravdepodobne okradli.“

A vtedy ho spoznala. „Jonah? Jonah Smallwood?“

Rokmi sa zmenil, ale stále mal tie isté veľké oči, výraznú bradu, rovnaký prenikavý pohľad ako v detstve. Mal viac chlpov: náznak briadky a hustú čiernu hrivu, učesanú v pompadourskom štýle. Vyzeral ako Finn z Hviezdnych vojen: Epizódy VII a ten bol podľa Esther veľmi atraktívny. Pozrel sa na ňu, na tvár, hruď aj ruky pokryté pehami, takže vyzerali ako maľba Jacksona Pollocka, a jej ryšavé vlasy po pás. „Poznáme sa?“ spýtal sa.

„Ty si ma nepamätáš?“

Kamarátili sa iba jeden rok, aj to keď mali osem, no napriek tomu sa Esther dotklo, že si na ňu nespomína. Ona naňho určite nezabudla.

„Chodili sme spolu do základnej školy,“ vysvetlila mu.

„Boli sme v triede pani Priceovej. Chcel si, aby som bola tvojou valentínkou.“

Jonah jej vtedy kúpil balíček sladkostí a vlastnoručne vyrobil kartičku, na ktorej bola kresba dvoch broskýň a text: Tvoríme perfektný pár. Zároveň ju požiadal o stretnutie na odľahlom mieste.

Esther čakala, ale Jonah sa neukázal, vlastne odvtedy ho už nevidela.

Až doteraz.

„Ó, jasné,“ povedal Jonah pomaly, spomienky sa mu odzrkadľovali na tvári.

„Páčila si sa mi, lebo si pred kníhkupectvom protestovala proti Dumbledorovej smrti asi týždeň po tom, čo sa film dostal do kín.“

Esther si to pamätala takto: malá sedemročná Esther s účesom strihaným podľa hrnca, protestujúca pred miestnym kníhkupectvom s transparentom v rukách, na ktorom stálo: ZACHRÁŇTE ČARODEJNÍKOV. A potom nasledovala krátka reportáž v správach o šiestej s kľačiacim reportérom vedľa nej, ako sa jej pýta: „Uvedomuješ si, že kniha vyšla už pred rokmi a ani film sa nemohol skončiť inak?“ Načo ona len tupo hľadela do kamery.

Ale späť do reality: „Je mi zle, keď si predstavím, že o tom existuje videozáznam.“ Jonah ukázal na jej oblečenie, červený plášť zviazaný na krku stuhou a prútený košík, ktorý mala položený na kolenách. „Vyzerá to tak, že ešte stále si čudná. Prečo si oblečená ako Červená čiapočka?“ Esther už roky neodpovedala na otázky týkajúce sa jej záľuby prezliekať sa do kostýmov. Ľudia si mysleli, že ide na maškarný ples. Učitelia, aj keď ich to zarmucovalo, nenašli žiaden rozpor so školským poriadkom a spolužiaci boli zvyknutí, že chodí oblečená ako Alica z Krajiny zázrakov alebo Bellatrix Lestrangeová alebo niekto úplne iný a vôbec ich nezaujímalo, čo nosí, dokým sa jej v tom excentrickom oblečení darilo pašovať koláče. (K tomuto sa o chvíľočku vrátime.)

„Bola som na návšteve u starého otca. Pripadalo mi to vhodné,“ odpovedala mu, čo Jonaha zjavne uspokojilo, pretože chápavo prikývol.

„Hej, nemáš nejaké drobné?“

Esther mala päťdesiatpäť dolárov v červenočiapočkovskom košíku z fondu, v ktorom sa momentálne nachádzalo dvetisíc dvestotridsaťpäť dolárov, určeného na vypadnutie z tohto zapadákova.

Ale vráťme sa späť k spomínaným koláčom. V prvom ročníku na strednej škole v East River, ktorú Esther navštevovala, zaviedlo vedenie školy zmeny v jedálni, čo vyústilo do zákazu varenia a podávania nezdravých jedál. Skončila pizza, kuracie nugetky, hranolčeky, nachos, vďaka ktorým bola škola aspoň čiastočne znesiteľná. Meno Michelle Obamová sa podráždene ozývalo z rôznych kútov školy, vždy keď sa jedálny lístok rozšíril o nový pokrm, ako napríklad pórovo-karfiolovú polievku alebo parený brokolicový koláč. Esther zacítila obchodnú príležitosť a pripravila čokoládovo-karamelové koláče. Na druhý deň ich priniesla do školy a predávala po päť dolárov za kus, s čistým ziskom päťdesiat dolárov. Odvtedy sa stala Walterom Whitom nezdravých jedál, taká obrovská bola jej moc. V škole ju prezývali

„Koláčový Heisenberg“.

Prednedávnom rozšírila svoje teritórium o Domov opatrovateľských a rehabilitačných služieb Lilac Hill, kde najvzrušujúcejšími pokrmami na jedálničku boli prepečený hot dog a zemiakové pyré bez chuti. Skrátka, darilo sa jej.

„Prečo?“ spýtala sa váhavo.

„Potrebujem peniaze na autobus. Ty mi dáš hotovosť a ja ti cez tvoj telefón pošlem peniaze na účet.“

Znelo to totálne čudne a podozrivo, ale Jonah bol ranený, krvácal a ešte k tomu aj plakal a Esther v ňom stále videla malého chlapca, ktorý ju mal kedysi natoľko rád, že jej nakreslil dve broskyne.

Esther sa ho teda opýtala: „Koľko potrebuješ?“

„Koľko máš?“

„Mám päťdesiatpäť dolárov.“

„Tak si teda vezmem päťdesiatpäť dolárov.“

Jonah sa postavil a prisadol si k Esther. Bol omnoho vyšší, než si myslela, a chudý ako steblo trávy. Pozorovala, ako otvoril aplikáciu na jej telefóne, prihlásil sa, vyplnil číslo účtu a previedol peniaze.

Prevod peňazí bol úspešný.

Esther sa naklonila, siahla do prúteného košíka a dala mu päťdesiatpäť dolárov, ktoré dnes zarobila v Lilac Hille.

„Vďaka,“ povedal Jonah a potriasol jej ruku. „Si v pohode.“ Potom sa postavil, žmurkol na ňu a zmizol. Znova.

A takto, jedného teplého vlhkého večera na konci leta, Jonah Smallwood dostal od Esther päťdesiatpäť dolárov a v priebehu asi štyroch minút ju okradol o:

–  náramok starej mamy, ktorý mala na zápästí

–  iPhone

–  ovocnú rolku z košíka, ktorú si šetrila na cestu domov

–  preukaz do knižnice (čím spôsobil škodu v hodnote 19,99 dolára na Shakespearovom Romeovi a Júlii, ktorého zneuctil ilustráciami homárov)

–  knihu Krstný otec

–  jej Takmer definitívny zoznam najhorších nočných môr

–  a o dôstojnosť

Esther si v mysli prehrávala trápnu spomienku na protest proti Dumbledorovej smrti a neuvedomila si, že ju okradol, až kým presne o šesť minút a devätnásť sekúnd neprišiel autobus a ona šoférovi neoznámila, že ju okradli, na čo on odpovedal: „To určite!“ a zavrel jej dvere pred nosom.

(Možno ju Jonah neokradol o všetku dôstojnosť, ale šofér autobusu ju obral o posledné zvyšky, ktoré sa Jonahovi nepodarilo získať.)

Príbeh o tom, ako Jonah Smallwood okradol Esther Solarovú, je prostý. Príbeh o tom, ako sa doňho zaľúbila, je však komplikovaný.

2

DOM SVETIEL A DUCHOV

TRVALO TRI HODINY, trinásť minút a tridsaťsedem sekúnd, kým sa Esther dostala domov, na okraj predmestia. Mesto sa rozrástlo opačným smerom, ako developeri predpokladali, a preto sa štvrť, v ktorej Esther žila, ocitla uprostred ničoho.

Počas dlhej cesty domov vietor privial mračná a rozpršalo sa, takže kým Esther dorazila na miesto určenia, bola celá premočená, zablatená a uzimená.

Dom Solarovcov bol ako vždy rozsvietený, ako žiariaci drahokam v ináč tmavej ulici. Jemný vetrík prefukoval cez stromy, ktoré rástli pred domom a vytvárali les uprostred predmestia. Susedia sa pred rokmi sťažovali na svetlo. Rosemary Solarová na to zareagovala zasadením ôsmich dubov, ktoré odvtedy vyrástli z malých stromčekov na obrov a zakrývali dom. Za tie roky na ne rozvešala stovky nazarov, modro-čiernych amuletov proti urieknutiu, a biele sklo, ktoré tajuplne cinkalo, vždy keď zafúkal vietor. Nazary slúžili na odohnanie zla, tvrdila Rosemary. Zatiaľ však odohnali len skautky, svedkov Jehovových a deti počas Halloweenu.

Eugene sedel na predných schodoch, ktoré viedli k slnkom zaliatej lavičke. Vyzeral ako na koncerte Beatles; mal Ringov účes a Johnov zmysel pre módu.

Esther a Eugene boli dvojičky, no nikto im to neveril. Eugene mal tmavé vlasy, ona svetlé. On bol vysoký, ona zase nízka. Zatiaľ čo on bol chudý, ona bola mierne bucľatá. Ona pehavá, on nie.

„Ahoj,“ pozdravila ho Esther.

Eugene sa na ňu zadíval. „Povedal som mame, že si nažive, ale už pozerá rakvy na internete. Tvoj pohreb zladíme do ružovej a striebornej, aspoň tak mi bolo povedané.“

„Niééé. Vyslovene som žiadala o čierno-slonovinovú kombináciu, už asi stokrát.“

„Práve pozerá minuloročnú prezentáciu a pridáva nové obrázky, stále sa to končí pesničkou Time of Your Life.“

„Preboha, prečo? Ani neviem, čo je horšie, či zomrieť v sedemnástich, alebo mať ten najtrápnejší pohreb v histórii.“

„Prosím ťa. Ružovo-strieborný pohreb nie je klišé, je iba totálne šupácky.“ V Eugenových očiach sa odrážala úprimná obava. „Si v poriadku?“

Esther si vyžmýkala dlhé vlasy. Mokré vyzerali ako krvavé. „Hej, okradli ma. Teda, nie okradli, skôr podviedli. Presnejšie, podviedol ma Jonah Smallwood. Pamätáš si ho? Ten chalan, čo ma nechal na základnej na Valentína?“

„Ten, do ktorého si bola tak zúfalo zaľúbená?“

„Presne. Vyzerá to tak, že je z neho celkom šikovný zlodej. Práve mi ukradol päťdesiatpäť dolárov a ovocnú rolku.“

„Dvakrát oklamaná. Dúfam, že plánuješ odvetu.“

„Prirodzene, braček.“

Eugene sa postavil, objal ju okolo pliec a spoločne vošli dnu popod podkovu zavesenú nad dverami a popri usušenej mäte piepornej na zárubni.

Dom Solarovcov pripomínal jaskynný viktoriánsky príbytok, taký, v ktorom aj svetlo bolo hmlisté a vyblednuté. Celý dom bol obložený tmavým drevom, vystlaný červenými perzskými kobercami a so stenami vo farbe plesne. Bol to typ domu, kde cez steny prechádzajú duchovia a kde susedia považujú jeho obyvateľov za prekliatych, čo bola v prípade Solarovcov pravda. V oboch bodoch.

Toto si cudzí ľudia všimli, ak ich vôbec vpustili dnu:

–  Všetky vypínače boli permanentne zapnuté a prelepené lepiacou páskou. Solarovci milovali svetlo, ale Eugene ho miloval najviac zo všetkých. Kvôli nemu boli izby obvešané svetielkami, lampášmi a sviečky pokrývali všetok voľný priestor, často aj samotnú podlahu.

–  Stopy po veľkom požiari v roku 2013, keď Eugene po výpadku elektriny vyletel zo svojej izby do haly, tam prevrhol približne dvadsať už spomínaných sviečok, v dôsledku toho vzbĺkla stena.

–  Schody na druhé poschodie boli zabarikádované kopou nepoužívaného nábytku, najmä preto, lebo Peter Solar bol uprostred rekonštrukcie horného poschodia, keď dostal prvú porážku a všetky práce zastali, ale čiastočne aj preto, lebo Rosemary verila, že na druhom poschodí straší. (Ako keby si duch povedal, že bude strašiť iba v polovici domu a nebude obyvateľov vyrušovať na prízemí, ako v Paranormálnych javoch.)

–  Na stenách sa nenachádzalo nič okrem zalepených vypínačov a plachiet, ktorými na noc zakrývali okná. Žiadne obrázky. Žiadne plagáty. A už vôbec nie zrkadlá. Nikde.

–  Zajace v kuchyni.

–  Zlomyseľného kohúta Freda, ktorý v kuse doliezal za Rosemary a ktorý bol podľa Rosemary nadprirodzeným stvorením z litovského folklóru.

V obývačke potichu hrali Green Day. Štyridsaťročná Rosemary sedela na gauči pred televízorom a pozerala prezentáciu pohrebu, ktorú pripravila pred niekoľkými rokmi pre prípad, že by jedno z jej detí neočakávane zomrelo. Hnedé vlasy jej padali na plecia, a vždy keď pohla rukami ovešanými striebornými prsteňmi a náramkami pre šťastie, zacinkala.

Mince všité do jej oblečenia, do lemu šiat, rukávov, vpichnuté do každého vrecka drôtikom vyzváňali ako zvonkohra.

Tieto vlastnosti boli podľa Esther pre jej matku typické:

–  V mladosti bola Rosemary šampiónka v pretekoch na kolieskových korčuliach a prezývali ju Šelma. Na Estherinej obľúbenej fotografii bola matka v kostýme na korčuliarskej dráhe a vyzerala ako Eugene. Rovnaké tmavé vlasy, rovnaké hnedé oči, rovnaká bledá pokožka nepoškvrnená pehami, na rozdiel od Estherinej pleti. Bolo to zvláštne.

–  Rosemary bola už raz vydatá. Keď mala osemnásť rokov, vzala si muža, ktorý jej na ľavom obočí zanechal malú jazvu v tvare C. Meno tohto muža ani to, čo sa s ním stalo, nikdy nespomínala. Esther si predstavovala, že podstúpil dlhú a bolestivú smrť krátko po tom, čo ho opustila, možno ho zjedla svorka divých psov alebo ho pomaly uvarili v kotle oleja.

–  Rosemary bola záhradníčka, mala zázračnú schopnosť povzbudiť rast rastlín jediným dotykom. Kvety v jej prítomnosti rozkvitali, a keď popri nich prešla, naklonili sa k nej. Duby pred domom ju počúvali, keď im pošepkala, aby rástli. Vždy v nej bol náznak mágie.

Esther na svojej matke najviac milovala túto vlastnosť. Cítila ju už od malička, aj keď viera v rozprávkové bytosti, v Santu a listy z Rokfortu ochabla, stále cítila, že jej mama má nejakú skrytú silu.

Esther si mágiu predstavovala ako reťaz. Neviditeľný strieborný povraz, ktorý zväzoval ich srdcia dokopy bez ohľadu na vzdialenosť. Bola to mágia, čo priviedla Rosemary do Estherinej izby, keď mala nočné mory. Bola to mágia, ktorá pomohla utíšiť bolesti hlavy, zuba či žalúdka, keď jej matka pritisla ruku na čelo.

Potom prišla kliatba, ako inak. Peter mal porážku a presťahoval sa do suterénu. Tok peňazí sa zúžil. Rosemary hrala hazardné hry a tak zúfalo sa bála prehry, až ju pohltil strach zo smoly. Reťaz, ktorá zväzovala matku s dcérou sa pomaly stenčovala a strácala sa. Esther nemilovala svoju matku o nič menej, ale mágia sa z ich vzťahu vytrácala a Rosemary sa stávala obyčajným človekom.

V takom svete bolo len máločo horšie ako ľudia. Rosemary vstala z gauča, pritiahla si Esther a objala ju, zatiaľ čo sa flegmatický Fred strčil pod Estherinu ruku. Voňalo tam po cédri a šalvii. Mamine šaty zas po klinčekoch a paline. Jej dych po mäte. Všetky tieto byliny mali odohnať nešťastie a smolu. Rosemary zapáchala ako čarodejnica, za ktorú ju aj väčšina ľudí v ich štvrti, aj ona sama, považovala. Esther však vedela, že jej matka nie je čarodejnica.

„Tak som sa o teba bála,“ povedala Rosemary a odhrnula mokré vlasy z dcérinej tváre.

„Kde si bola? Prečo si nezdvíhala telefón?“

Esther si vychutnávala mamin dotyk a jej obavy a túžila sa roztopiť v jej náručí a dovoliť jej utešiť ju, ako keď bola malá. No ani jej hojivý dotyk nedokázal vynahradiť to, že ju opäť nechala napospas osudu, a preto sa vymanila z jej objatia.

„Možno, ak by si ma vyzdvihla, ako si mala, dnes by ma cestou domov brutálne neprepadli.“ Jonahova krádež sa sotva dala považovať za prepadnutie, ale to mama nemusela vedieť. Niekedy Esther tešilo, že má výčitky svedomia.

„Prepadli ťa?“

„Brutálne. Mala si ma vyzdvihnúť.“

Na Rosemarinej tvári sa odrážala bolesť. „Videla som čiernu mačku.“

Nebolo to po prvý raz, čo Esther pocítila zvláštny bodavý pocit, v posledných rokoch celkom bežný. Na jednej strane tu bola túžba pritiahnuť si ju k sebe, pohladiť jej líce a uistiť ju, že všetko bude v poriadku. A zároveň tu bola túžba, pre ktorú sa jej v žalúdku hromadila kyselina, temná túžba odtlačiť ju od seba pre toľkú nespravodlivosť. To, ako sa jej mama zmenila, sa jej zdalo nespravodlivé. Aj to, že boli Solarovci prekliati a museli žiť v neustálom a nezmyselnom strachu, bolo nespravodlivé.

„Choď povedať otcovi, že si v poriadku,“ zakončila Rosemary.

Esther podišla ku kuchynskému výťahu a na papier napísala: Som v poriadku, prosím, zabudni na všetky predchádzajúce správy tvrdiace opak. Chýbaš mi. S láskou Esther.

Potom položila správu do výťahu, potiahla za laná a výťah sa spustil do suterénu. Kedysi dávno možno slúžil na prepravu dreva na ohrievanie vody, dnes ho však využívali iba na komunikáciu.

„Ahoj, Esther,“ ozval sa Peter Solar o minútu. „Som rád, že si doma.“

„Ahoj, oci,“ zavolala naspäť. „Čo pozeráš?“

„Morka a Mindy. Nikdy predtým som to nepozeral, keď to dávali v telke. Je to vtipné.“

„To som rada.“

„Ľúbim ťa, zlatko.“

„Aj ja ťa ľúbim,“ povedala a zavrela výťah. Potom zamierila do izby cez halu, kde stovky sviečok syčali po kontakte s vodou kvapkajúcou z jej šiat a vlasov. Jej izba pripomínala atómový kryt z postapokalyptických filmov, kde schovávajú všetky umelecké predmety z parížskeho Louvru, amsterdamského Rijksmúzea alebo newyorského Smithsonianu v snahe zachovať po ľudstve všetko, čo sa dá. Väčšina nábytku patrila jej starým rodičom: čierna skrinka odniekiaľ z Ázie, perzské koberce, ktoré pokrývali väčšinu dlážky. Všetko, čo sem dokázala napratať z ich malého starobylého domova. Na rozdiel od zvyšku domu, ktorý bol prázdny až na zalepené vypínače, lampáše a sviečky, steny jej izby pokrývali zarámované obrazy, indické tapisérie a police s knihami, ktoré takmer úplne zakrývali pôvodnú červenú tapetu.

A kostýmy. Všade samé kostýmy. Vypadávali zo skrine, viseli nedokončené zo stropu alebo boli prišpendlené na staromódnych figurínach: obrovské zvonové sukne, trblietavé čierne šaty a riečnozelené pásiky kože, jemné ako roztopená čokoláda. Všade boli pávie perá, perly a mosadzné vreckové hodinky, každé ukazujúce iný čas. Šijací stroj značky Singer, ktorý zdedila po starej mame, ovešaný zamatom a hodvábom. Látky pripravené na nastrihanie. Niekoľko masiek prehodených cez rohy postele. Celá truhlica plná mejkapu, fľaštičiek s pozlátkou, tyrkysových očných tieňov, bieleho púdru na tvár či laku na nechty a rúžu takého červeného, že to klalo oči.

Eugene zvyčajne odmietal vojsť do jej izby, pretože pre všetok ten neporiadok izba pôsobila tmavšie než v skutočnosti, ale aj preto, lebo vypínač nebol zalepený permanentne a pomstychtivý duch ho teoreticky mohol kedykoľvek vypnúť, ak by chcel. (Pomstychtiví duchovia Eugena neraz trápili. Často o nich premýšľal. Veľmi často.)

Esther odložila košík a začala si vyzliekať plášť, keď vtom zbadala v rohu prízrak stojaci pri obvešanom vešiaku na kabáty. Za kopou šálov sa skrývala Hephzibah Hadid a s vyvalenými očami vyzerala ako duch pristihnutý pri čine.

„Kriste, Heph,“ povzdychla si Esther a chytila sa za srdce.

„Už sme o tom hovorili. Nemôžeš sa tu len tak skrývať.“ Hephzibah nasadila kajúcny pohľad a vyšla z tieňa.

Prvé tri roky bola Esther presvedčená, že si Hephzibah iba vymyslela. Heph sa nikdy s nikým nerozprávala, učitelia ju nikdy neoslovovali a bola Esther stále v pätách. Jej to neprekážalo, pretože aj tak si ju nik nevšímal a mala málo kamarátov.

Hephzibah bola vysoká a chudá: riedke vlasy, tenké, vyziabnuté dlhé končatiny, popolavé vlasy a bledé oči – vyzerala ako modelka Bar Refaeliová.

Ešte pred tým, než si Esther stačila vyzliecť plášť, Hephzibah ju schmatla a silno objala, zriedkavý prejav náklonnosti, potom sa opäť vrátila do rohu miestnosti a pozrela na ňu pohľadom: „Čo sa stalo?“ Za tie roky, čo sa poznali, sa naučili spolu komunikovať bez slov. Esther vedela, že Hephzibah dokáže hovoriť, počula ju rozprávať sa so svojimi rodičmi, ale vtedy ju Hephzibah nachytala, ako načúva, a mesiac sa s ňou nerozprávala. Či skôr vôbec nekomunikovala.

„Okradol ma Jonah Smallwood. Pamätáš si na toho chlapca z triedy pani Priceovej, ktorý ma nabaláchal, že je do mňa zaľúbený, a potom sa vyparil?“

Hephzibah sa na ňu pozrela pohľadom, ktorý si vysvetlila ako: „Áno, pamätám si.“ Potom sa opýtala znakovou rečou: „Opäť ťa podviedol?“

„Áno. Vypýtal si odo mňa päťdesiatpäť dolárov a ukradol mi náramok starej mamy a tiež telefón a ovocnú rolku.“ Hephzibah to vytočilo. „Hej, viem, tá ovocná rolka bol úder pod pás. Aj mňa by to naštvalo.“

„Ale aj tak ideme na tú párty, však?“ spýtala sa znakovou rečou. Hoci sa ako deti vedeli porozprávať, neskôr zistili, že musia nájsť o trochu dômyselnejší dorozumievací systém, a preto Hephzibahini rodičia zaplatili im trom, Heph, Esther a Eugenovi, hodiny znakovej reči.

Esther nechcela ísť na párty. V prvom rade sa na nej nechcela zúčastniť. Párty znamená veľa ľudí a ľudia znamenajú pohľady a pohľady znamenajú pozornosť zabárajúcu sa do jej kože ako kliešte. Neželaná pozornosť vyvolávala potenie, a to ešte viac pozornosti. No Heph si prekrížila ruky a hodila hlavou smerom k dverám, gesto, ktoré si Esther vyložila ako: „Toto je ponuka, ktorá sa neodmieta.“

„Ach, dobre. Daj mi minútku, nech sa pripravím.“

Hephzibah sa usmiala. „Čo Eugene?“

„Správne. Ak mama odíde, nemôžeme ho tu nechať samého.“

Nielenže sa Eugene bál tmy, nezostal by ani sám v noci doma. Prídu si po teba, keď si sám, aspoň tak to hovorili.

Tak Esther zašla po brata.

Eugenova izba bola opakom Estherinej: prázdne steny a žiaden nábytok okrem jednej postele v strede miestnosti priamo pod stropným svetlom. Eugene ležal na tenkom matraci, obkolesený množstvom lámp a takým množstvom sviec ako na vlastnom pohrebe. Čo v istom zmysle aj bol. Eugene sa vytratil zo sveta živých vždy, keď zašlo slnko. Nahradila ho vtedy prázdna schránka, ktorá vstrebávala každý lúč svetla, aby jeho pokožka žiarila a odohnala tak všetko zlo.

„Eugene,“ oslovila ho, „chceš ísť na párty?“ Zodvihol zrak od rozčítanej knihy. „Kam?“

„Do starej niklovej rafinérie. Budú tam vatry.“

Oheň bol pre Jonaha jediným hodnoverným zdrojom svetla a uctieval ho ako praveký človek. Nikdy neopúšťal dom bez baterky, náhradných batérií, zapaľovača, zápaliek, dreva na oheň, benzínom nasiaknutej handry, trecích paličiek, sláčikového vrtáka a kresadla. Vďaka skautskému výcviku bol schopný založiť oheň už v ôsmich rokoch. Eugene by bol skvelým prínosom pre hociktorý tím preživších počas apokalypsy, nebyť toho, že sa bojí byť vonku od súmraku až po východ slnka.

Eugene prikývol a zavrel knihu. „Idem.“

Esther sa prezliekla do kostýmu Wednesday Addamsovej a odišli. Boli to traja najzvláštnejší tínedžeri v meste: duch, ktorý nehovorí, chlapec, čo sa bojí tmy, a dievča, ktoré sa prezlieka do kostýmov.

DO NIKLOVEJ RAFINÉRIE dorazili asi o hodinu. Rafinéria bola ako pevnosť z hrdzavého kovu. Vnútri žiarila vatra a tiene tínedžerov tancujúcich okolo ohňa kmitali v rozbitých oknách ako mole.

„Poďme ozvláštniť toto miesto,“ povedala Esther, keď kráčali do skladu.

Raz za čas sa v rafinérii usporadúvali výstavy alebo sa tu premietali avantgardné filmy, prípadne si sem chodili robiť svoje svadobné fotografie hipsterské páry, ale väčšinou rafinériu využívali stredoškoláci počas víkendov na večerné popíjanie. Vstup do skladu bol dočasne uzavretý reťazou, čo malo v posledný víkend letných prázdnin zabrániť bande divých tínedžerov sa zabávať. Reťaz dávno ktosi rozstrihol nožnicami na kov a dvere vypáčil. Mladí sú ako líšky v kurníku, vždy si nájdu cestu.

Z prenosných reproduktorov dunela hudba. Po celom sklade sa ozýval smiech a vrava. Asi päť metrov od reťaze Esther pochytila úzkosť. Heph a Eugene spravili asi päť krokov, kým si všimli, že zaostáva. Zastavili a pozreli na ňu.

„Choďte napred,“ povedala im Esther. „Zostanem pár minút na vzduchu.“

Heph a Eugene sa pozreli jeden na druhého, ale nič nepovedali. Keďže Hephzibah nerozprávala, nebolo to až také prekvapivé, a aj Eugene mlčal, aby nevyzeral ako pokrytec.

„Vzchop sa a potom príď za nami,“ povedal nakoniec. Oblapil Heph a vkročili dnu.

„V poriadku,“ povedala Esther a otvorila si fľašku červeného vína, ktorú ukradla mame. „Čas vypiť si.“

Dopriala si tri glgy. V ústach mala trochu exotickú a hnilobnú pachuť, ale bolo jej to jedno, pretože tínedžeri nepili alkohol pre chuť. Pili ho preto, lebo to považovali za štýlové, vďaka nemu boli zábavnejší a odviazanejší.

Na úzkosti je najhoršie, že ovplyvňuje spôsob myslenia, to, ako človek hovorí alebo ako sa správa v spoločnosti druhých, ale aj jeho tep a dýchanie. To, čo človek je, či ako spí. Ako keby vám niekto zaryl kotvu do chrbta, dva hroty do pľúc, jeden cez srdce a jeden cez chrbticu, a ťahal vás na morské dno. Dobrá správa je, že človek si na to časom zvykne. Na lapanie po dychu, pocit, akoby mal každú chvíľu dostať infarkt. Jediné, čo treba v takej chvíli urobiť, je schytiť jeden z hrotov, trochu ním potriasť a povedať si: „Počúvaj. Neumierame. Máme prácu, ktorá sa sama nespraví.“

Esther sa o to pokúsila. Zhlboka sa nadýchla a snažila sa uvoľniť si pľúca zo silného zovretia, čo veľmi nepomohlo, pretože úzkosť bola sviňa. Tak sa teda ešte raz napila vína a čakala, kým alkohol zabojuje s jej démonmi, pretože bola úplne zdravé a normálne sedemnásťročné dievča.

Table of Contents

1 CHLAPEC NA AUTOBUSOVEJ ZASTÁVKE

2 DOM SVETIEL A DUCHOV