Jan Bauer

Evangelium Máří Magdalény (ukázka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2010, 2011, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8366-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8367-5 (mobi)

Útěk z Libějovic

Tak to je ten slavný válečník? Kateřina čekala nějakého ramenatého obra s mohutnými vousy, celého zakutého v brnění, ve skutečnosti stál před ní trochu proplešatělý hubený chlapík, sice vysoký, ale vůbec ne ramenatý a navíc oblečený v módním krátkém kabátci modré barvy, který ho dělal ještě štíhlejším. Snad jen ten bujný, trochu prošedivělý knír mu dodával chlapské vzezření, ale jinak ničím nepřipomínal slavného bojovníka s těmi hroznými machometány. Udělala před ním pukrle, spíš aby udělala otci radost, než aby ukázala dobré vychování vladycké dcerky, a Břeněk Malovec z Malovic ji opatrně vzal za pravou ruku, zvedl si ji k ústům a lehce políbil. Ten bujný knír ji trochu zalechtal a honem ucukla a mírně zrudla. Brrr! Co to dělá ten namyšlený šlechtický panák?! Ale Břeněk se otočil k jejímu otci a s úsměvem poznamenal: „Máte hezkou dceru, pane z Voračova.“

Vladyka Kuneš se pýchou celý rozzářil, ale aby zakryl své rozpaky, honem prohlásil: „Což o to, hezká je. To po mé nebožce ženě. Ale poněkud do větru! Pořád by se jen proháněla na koni po lesích, střílí z kuše a cvičí se s mečem jako nějaký kluk.“

„To nemůže být na škodu,“ zazubil se Břeněk z Malovic. „Umí-li se také ohánět v kuchyni a s jehlou a nití, bude to jistě ideální nevěsta.“

„Je ještě mladá, má pouhých šestnáct,“ připomněl vladyka.

„Šestnáct? Nejvyšší čas na vdávání. Však náš král Jiří vdával svou dceru za uherského krále Matyáše, když jí bylo pouhých čtrnáct. Jen aby vám nezůstala na ocet!“ Břeněk se ušklíbl, mírně se zemanovi z Voračova a jeho dceři uklonil a popošel ke svým dalším hostům.

„To by byl ženich pro tebe, Kateřino!“ zašeptal Kuneš rychle své dceři do ucha. „Je bohatý, znalý světa, zná se se samotným králem…“

„Pche!“ odbyla ho Kateřina. „Já se hned tak nevdám. Mně se přece líbí Matěj!“

„Nějaký podkoní!“ vybuchl zeman. „Nezapomeň, že jsi z dobrého vladyckého rodu. Naši předkové sídlí na voračovské tvrzi už pátou generaci. Kolikrát jsem ti vysvětloval, že takový mládenec není pro tebe. Jen porovnej toho svého Matěje s panem Malovcem?“

„Je skoro plešatý a hrozně hubený!“ vyprskla zlostně dívka.

„Trpěl v tureckém zajetí. To jistě nebyl žádný med,“ oponoval jí otec.

„Je starý a vůbec, já se vdávat nechci. Matěje si vzít nemohu, tak raději zůstanu na ocet!“

„Pan Břeněk z Malovic není starý. Ještě mu není ani třicet let.“

„Je to plešatý dědek!“ takřka vykřikla Kateřina.

„Pssst, ještě tě někdo uslyší!“ napomenul ji Kuneš.

„Tak ať!“ A rozeběhla se k východu z hlavního sálu libějovického hradu. Čekala, že se otec pustí za ní, ale zřejmě na její záchvaty nesouhlasu už rezignoval. Místo Kuneše ji přímo ve dveřích zastavil někdo zcela jiný.

„Kampak máte tak naspěch, holubičko?“ zarazil ji sám Břeněk z Malovic. „Snad byste nás nechtěla opustit?“

„Už ano,“ odsekla Kateřina vzpurně.

„Že by se vám u mě na hradě nelíbilo? To by mě mrzelo!“

„Proč, prosím vás?“

„Jediná krasavice mezi tolika hosty a dá mi košem?“

„A co když ano?“

„Pak by mně to bylo tuze líto.“ Břeněk smutně pohlédl na Kateřinu, která se náhle ocitla v rozpacích. V tom pohledu bylo něco, co ji přitahovalo. Vyčetla z něho beznaděj a zoufalství a také jiskérku naděje. Pokrčila rameny a pohodila hlavou:

„Když tak prosíte…“ Hned by se ale plácla přes pusu. Vždyť ten proplešatělý šlechtic ji vůbec neprosil. Jenom řekl, že by ho její odchod mrzel. Jestli někdo prosil, pak to byly jeho oči, hluboké modré oči se zvláštním odstínem, kterého si všimla teprve teď.

„Tak vidíte,“ řekl zdánlivě lhostejně Břeněk z Malovic, nabídl Kateřině své rámě a vedl ji zpátky do sálu. Mezi přítomnými to lehce zašumělo. Takové cti se od pána hradu nedostalo žádné z přítomných žen.

„Mohu vám podat číši vína? Je to pravé uherské.“

„Nejsem zvyklá pít,“ namítla dívka.

„Je potřeba si zvykat,“ připomněl jí tónem všeznalého světoběžníka Břeněk z Malovic a podal jí pohár ze zelenavého lesního skla. Sám uchopil druhý, pozvedl ho a řekl sice polohlasně, ale tak, aby to nejbližší okolí slyšelo: „Na vaši krásu, sličná Kateřino z Voračova!“ Takhle ji ještě nikdo neoslovil. Podkoní Matěj a lidé z tvrze jí říkali jen Katko, ačkoliv byla dcerou jejich pána. Lehce se zarděla a napila se. Víno bylo silné a opojné a mělo zvláštní kořeněnou chuť.

Zatočila se jí hlava.

„Vyprávějte nám, pane Břeňku, jak jste uprchl z tureckého zajetí! Prosím, prosím!“ Písklavý hlas Johanky Čábelické ze Soutic doléhal ke Kateřině jakoby z velké dálky. Ta zmije, pomyslela si o asi dvacetileté kypré blondýnce, dceři Prokopa Čábelického, držitele zástavního práva na dříve arcibiskupské městečko Týn. Ne že by snad žárlila, ale v té chvíli měla chuť té nesnesitelné baculce vyškrábat oči. Zároveň si uvědomila, jak jí Malovcův zájem lichotí. Zájem? Vskutku? Kdepak! Pan Břeněk se k té tlusté Johaně, obklopené větší společností okolních vladyků, ba i několika bohatých budějovických a vodňanských měšťanů, otočil s laskavým úsměvem a na položenou otázku skromně odpověděl:

„Milá panno Johano, přivádíte mě do rozpaků. Jsem voják a nerad se chlubím hrdinskými kousky. Snad, dá-li Bůh, někdy v budoucnu všechno sepíšu pro poučení svých vnuků. Pokud se jich ovšem dočkám.“

„Prý jste se naučil i řeč těch machometánů,“ zajímal se vladyka Ctibor Chřepický z Modliškovic.

„Ach, milý pane Ctibore, nic jiného mi nezbylo, jinak bych dozajista zemřel hladem,“ usmál se Malovec. Kateřina postřehla, že sice odpovídá skromně a vyhýbavě, ale jinak je mu zájem hostů spíše příjemný. S širokým úsměvem jako správný hostitel vyzval všechny pozvané: „Ale nechme teď debat, raději jezte a pijte, přátelé. Pozval jsem vás na oslavu svého návratu a skutečnosti, že se znovu ujímám vlády nad svým panstvím.“

„Vrátil jste se v neklidné době,“ ozval se Václav Vlášek z Miloňovic, purkrabí na rožmberském hradě Helfenburku.

„Která doba byla klidná, pane purkrabí?“ odvětil mu diplomaticky otázkou Břeněk. „Snad Jeho Milost král Jiří bude spravedlivě vládnout a přinese našim zemím tolik žádoucí mír.“

„Jeho Milost je podobojí, kdežto vy, pane z Malovic, pokud vím, přijímáte pod jednou, jste katolík.“

„Milý pane purkrabí, ten, kdo jako já žil nějakou dobu mezi vyznavači Alláha, dívá se na naše náboženské půtky trochu jinak než vy doma a nepřisuzuje jim až tak velký význam. Naším společným zájmem je přece blaho české země, ať jsme katolíci nebo kališníci.“

„Moje řeč,“ přikyvoval budějovický purkmistr Ondřej Puklice a honem do sebe obrátil pohár vína.

Kateřina se začala nudit. Byla sice rodiči vychována v husitské víře, její otec, Kuneš z Voračova, dokonce v mládí bojoval ve vojsku toho proslulého kněze a hejtmana Prokopa Velikého, ale jí rozmíšky mezi kališníky a katolíky neříkaly vůbec nic. Byla zvyklá se pravidelně modlit, chodit do vodňanského farního kostela Nanebevzetí Panny Marie a zde přijímala tělo i krev Páně, ale prostě jen proto, že nablízku jejich voračovské tvrze jiný dům Páně než husitský nebyl. Spíše jí vadilo otcovo neustálé nabádání, aby se oblékala skromně a prostě. „Přílišné parádění a fintění je hřích,“ opakoval to, co prohlašoval už před ním vodňanský kaplan Johlín z kazatelny. Však si také teď vedle takové Johanky Čábelické, oblečené podle poslední módy a ozdobené stříbrným náhrdelníkem a věnečkem z perel, připadala jako nějaká chudá služka. I tu trochu červené hlinky, kterou si Kateřina dneska lehce potřela tváře, jí otec vyčetl. Jenže panna Johanka je katolička a takové se na skromnost v oblékání ohlížet nemusejí. Vztekle loupla pohledem po svém otci, který opět stál vedle ní a, jak se zdálo, chtěl jí něco říci. Tázavě na něho pohlédla, ačkoliv už předem tušila, co jí chce říci.

„Musíš si víc hledět pana Malovce z Malovic. Líbíš se mu!“

„Jak se mu mohu líbit, když mám ty nejobyčejnější šaty zdobené pouze opaskem po nebožce mamince?“ zpola vztekle odsekla Kateřina.

„Nerouhej se,“ napomenul ji otec. „Mladou pannu, jako jsi ty, zdobí především skromnost a křesťanská pokora!“

Dívka se nafoukla a neodpověděla. Věděla, že by to ani nemělo smysl. Nač se má s tatínkem hádat? On už beztak jiný nebude. Jenom potřebovala vědět, jak vážně myslí všechny ty řeči kolem svatby. Ale to jí teď stejně nepoví. Pohledem zavadila ještě o Břeňka Malovce z Malovic, a když viděla, že je zabrán do rozhovoru s purkrabím Václavem Vláškem apurkmistrem Ondřejem Puklice, vytratila sezesálu. Tentokrát už ji nezastaví a nezačne lichotit. Popravdě řečeno, bylo jí to trochu líto. Chtě nechtě si uvědomila, že by stála o to slyšet jeho jakoby mírně chraplavý, a přesto sametový hlas. Ale co, povzdechla si, stejně o něj nestojí. Je příliš starý, příliš hubený a navíc začíná plešatět. Naštěstí její odchod nepostřehl ani Kuneš z Voračova, který by jí jistě nařídil vrátit se zpátky. Právě se dal totiž do debaty s nájemcem chelčické tvrze vladykou Věnkem z Bílska a jistě spolu probírali vyhlídky na letošní úrodu.

Na chodbě Kateřina pohlédla z okna na nádvoří, kde byly uvázány koně. Neomylně mezi nimi poznala svého Běláka a radostně se usmála. Honem sešla po schodech, vyšla z ponuré oprýskané budovy hradního paláce a zamířila ke svému koni.

„Nesahej na něj!“ napomenul ji jeden z čeledínů pána hradu.

„To je můj hřebeček!“ prohlásila majetnicky Kateřina a poručila čeledínovi: „Podej mi sedlo, to zdobené!“

„Bez svolení svého pána to udělat nemohu,“ odsekl mládenec o málo starší než dcerka voračovského zemana.

„Tak si ho vezmu sama,“ prohlásila nevzrušeně a uchopila svoje sedlo. Čeledín jí v tom chtěl zabránit, ale dívka mu ho vyškubla a zároveň mladíka nečekaně kopla do rozkroku.

„Auuu!“ zaječel čeledín na celé nádvoří. Z přilehlých stájí hned vyběhli ostatní sluhové a zbrojnoši.

„Chyťte ji!“ křičel mládenec. „Chce ukrást koně!“

To už Kateřina osedlala svého Běláka, vyhoupla se do sedla a mlasknutím ho pobídla k běhu. Dva z Malovcových zbrojnošů se ji v bráně pokusili zastavit, ale děvče se po nich ohnalo bičíkem a měli dost co dělat, aby neutrpěli švihnutí nebo kopnutí kopytem.

„Jste blázni, to je přece Rytířka. Na tu nemáte,“ smál se kovář Štěpán, který celý výjev pozoroval ze své dílny.

„Jaká rytířka?“ divil se čeledín Hanuš.

„Dcera voračovského zemana,“ jal se mu vysvětlovat Štěpán.

„Pan Kuneš z Voračova nemá syna, a tak jako starý válečník ještě z dob Prokopa Velikého vychovával své jediné dítě jako kluka. Ta divoká Kateřina dokáže kousky, nad kterými zůstává rozum stát. Jednou, považ, spráskala celou rotu lapků, když ji přepadli v lese Černoháj.“

„Rotu lapků? Přeháníš, Hanuši!“

„Na sto hříchů, bušila do nich tak, že se rozutekli na všechny strany, a pak je pan Kuneš s panem Věnkem z Bílska pochytali jednoho po druhém.“

„Vážně?“

„Pamatuješ na ty tři oběšence, co viseli donedávna na Šibeničním vrchu u Vodňan?“

„Jistě.“

„Ti jediní z té roty přežili zátah obou zemanů a byli vydáni soudní spravedlnosti!“

Mladý čeledín zakroutil hlavou. „Říkáš, že je to děvče rozehnalo?“

„Řádila jako čertice. Jiná by se na jejím místě podělala strachy, ale Rytířka se nikoho nebojí. Měl jsi štěstí, že nespráskala i tebe.“

„Vždyť je to obyčejná holka.“

„Ale ruku má pádnou, neboj!“

„Taková těžko najde ženicha,“ mudroval Hanuš. „Co by si s takovou ženskou chlap počal? Ještě by došel k úhoně.“

„Kdo ví,“ pokývl hlavou kovář. „Ale děvče je to jako lusk.“ A zálibně si přitom olízl rty. Kateřina z Voračova se zatím hnala po cestě mezi poli, a pokud se za ní od Libějovic někdo díval, brzy se mu proměnila v pouhou tečku na obzoru.

Posel do Cařihradu

Král Jiří obědval toho dne skromně. Po pivní polévce nechal nosit na stůl vepřové maso s ovocnou omáčkou, ale oproti zvyklostem mu tentokrát příliš nechutnalo a jen se v jídle rýpal nožem a očima visel na tučném tmavovlasém chlapíkovi v černém taláru, svém rádci Antoniovi Marinim z Grenoblu.

„Myslíte si, že poselstvo mého švagra Lva z Rožmitálu bude mít úspěch?“

„Nevím, Milosti,“ Marini opatrně volil slova, ale nebylo zřejmé, jestli proto, že ještě neuměl dost správně česky, nebo že nedokázal zformulovat králi vyhovující odpověď. „Náš záměr vytvořit unii křesťanských panovníků,“ rádce se odmlčel a sklopil oči, „je nepochybně dobrý, chtěl bych říci dokonce… převrácený, pardon, převratný. Ale, Milosti, nezapomínejte, že jako kacíř…“

„Běžte s tím k čertu, Marini,“ osopil se na Itala královský podkomoří Albrecht Kostka z Postupic. „My Češi jsme stejně dobří křesťané jako kterýkoliv jiný národ Evropy.“

„Klid, Albrechte,“ napomenul svého přítele Jiří z Poděbrad.

„Není potřeba se rozčilovat. Pan Marini má pravdu. Jen si vzpomeň, jak se k vám zachoval francouzský král.“

„Ba, je to tak, Milosti. Ludvík XI. nám tehdy urážlivě vzkázal, že na české kacíře si možná najde čas, až se vrátí z lovu.“

„Nabídli jsme mu spojenectví křesťanů proti mohamedánským Turkům. Nebyl důvod, aby dával najevo své opovržení. V době, kdy sultán Mehmed II. mění křesťanské chrámy Cařihradu na mešity a utiskuje, a popravuje křesťany, měli by se všichni křesťané spojit,“ promluvil Antonio Marini plynnou češtinou bez zadrhnutí.

„Vy jste vskutku jazykový talent. Opravdu jste Ital, a ne třeba Plzeňan?“ zavtipkoval čtvrtý u královské tabule, dvorní šašek Jan Paleček. Rádce se na něho zvědavě podíval, jako by chtěl z jeho tváře vyčíst, jak to myslí, ale pak si raději nabral další sousto. Polknul a hlasitě zamlaskal, aby tak dal najevo, že mu chutná.

„Můj švagr Lev z Rožmitálu je dobrý katolík. Ačkoliv je poslem husitského krále, měl by být pro korunované hlavy evropských zemí přijatelnější,“ zauvažoval nahlas Poděbrad, mastnými prsty sáhl po číši vína, napil se a hlasitě říhnul.

„Bůh požehnej,“ pospíšil si se zdvořilostí jindy velmi prostořeký šašek.

„Ve skutečnosti by se všichni křesťanští panovníci měli spojit ani ne tak proti sultánovi, jako spíš proti papeži,“ přemítal dále nahlas Marini.

„S tím mohu jen souhlasit. Od papeže pochází všechna ta zášť vůči dobrému českému národu!“ horlivě pokývl hlavou Albrecht Kostka, kdežto král Jiří neříkal nic a jen přestal jíst a se zájmem pohlédl na svého rádce.

„Svatý otec se musí ocitnout v izolaci,“ pokračoval Marini. „Je potřeba využít rozporů mezi ním a Ludvíkem XI. Získáme-li pro náš záměr francouzského krále, máme zpola vyhráno. Pius II. si nebude moct tolik vyskakovat.“

„Ale Ludvík už dal jednou najevo, že o spojenectví s námi nestojí,“ namítl Jiří z Poděbrad.

„Je potřeba ještě jednat, a to nejen s ním. Myslím, že byste, Milosti, měl někoho vyslat také do Cařihradu,“ navrhl Marini.

„K tomu krvavému Mehmedovi II.?“ podivil se Albrecht Kostka. „O čem bychom s ním mohli jednat? Vždyť takový chlapík rozumí jen řeči pádného meče!“

„Pan Marini mi, zdá se, leze do řemesla a chce nás pobavit,“ zasmál se hlasitě Paleček.

„Klid, kmotře šašku! Nech mého rádce doříci jeho myšlenku,“ okřikl ho král Jiří.

„Jednání s tureckým sultánem posílí vaše pozice, Milosti,“ pokračoval nevzrušeně Ital. „Kdyby vznikla mezi křesťanskými vládci domněnka, že se čeští kacíři spojují s obávanými Turky, hned by bylo vaše postavení pevnější.“

„A papež nás v tu ránu vyobcuje z církve,“ namítl Albrecht Kostka.

„Nic ve zlém, pane podkomoří, ale beztak už vyobcováni jste. Kdyby však zjistil bývalý zeť Jeho Milosti, uherský král Matyáš, že se mu spolčují oba jeho sousedé, hned by ho přešla chuť na křížovou výpravu do Čech,“ široce se usmál královský rádce.

Paleček pozvedl svou číši, podíval se do ní proti světlu a hlasitě zalkal: „Buď sbohem, skvělé uherské víno! Už se tě nikdy nenapiji!“

Proti očekávání se však nikdo u stolu nerozesmál. Král Jiří mlčel a bylo vidět, že o Mariniho návrhu přemýšlí. Po chvíli ticha se na svého rádce podíval a znenadání se ho zeptal:

„Jste vy vůbec věřící křesťan, milý Antonio?“

„Proč bych nebyl? Vždyť jsem přece studovaný teolog!“

„Kam potom chodíte na ty své šílené nápady?“

„Šílené, Milosti? Vy jste, s dovolením, v šílené situaci a na tu musíte reagovat zase šíleným jednáním.“

„Asi máte pravdu, Antonio,“ přikývl král. Pak se otočil ke dveřím a zavolal na číšníka:

„Odnes to jídlo a přines nám ještě konvici vína. Kmotr Paleček si přeje uherské, tak sebou pohni!“

„Takže vyrazíme do Cařihradu?“ zeptal se Albrecht Kostka a v jeho hlase byly cítit obavy. „Jestli tě mohu, Milosti, požádat, mě z toho vynechej, s Turky se nedomluvím. A pak, bojím se, že by mi uřízli hlavu.“

„Předpokládám, že ani můj přítel Antonio netouží po návštěvě Cařihradu,“ ušklíbl se král.

„Předpokládáte správně,“ pokývl Marini, své stanovisko však tentokrát dále nerozváděl a místo toho se raději zhluboka napil ze své číše.

V hodovní síni Královského dvora se rozhostilo mlčení. Teprve klapnutí dveří ohlašující číšníka s novou konvicí uherského vína přerušilo ticho. Král Jiří pozoroval své spolustolovníky a pak náhle vybuchl:

„Zdá se, pánové, že jste náramně spokojeni sami se sebou. Tady pan Marini, doktor teologie, církevního práva a kdoví čeho ještě vám navrhne jednání s těmi machometány, úhlavními nepřáteli křesťanské víry, a vy s tím klidně souhlasíte. Vždyť sultán Mehmed je zplozenec samotného pekla a vy se s ním chcete paktovat?“

„Když nám to prospěje, proč bychom se nespojili se samotným ďáblem, Milosti?“ namítl s klidem v hlase Marini. „Zapomínáte, že ve vaší situaci vám už nic jiného nezbývá.“

„Vy to vážně vidíte tak černě, vážený královský rádce?“ zeptal se Albrecht Kostka, který krále Jiřího dobře znal a chtěl honem předejít hrozícímu záchvatu jeho hněvu.

„Svatý otec Pius II. nemluví o ničem jiném než o křížovém tažení proti Turkům a jedním dechem také proti Čechům. Nevím, proč mu to nezjednodušit,“ usmál se prohnaný Marini. „Když uslyší, že se mu Češi spolčují s Turky, pak nepochybně samým strachem na takové nápady zapomene.“

„Takže my budeme jednat jak o spolku proti Turkům, tak o spolku s Turky. Trochu divoké, nezdá se vám? A co mi na to všechno řekne arcibiskup Rokycana?“ namítl král.

„Jenže vy se přece doopravdy se sultánem nespojíte, Milosti. Jenom s ním začnete jednat a dáte najevo, že je to významné jednání. A Rokycana? Jemu už to nějak vysvětlíte!“ bránil svůj návrh Marini.

„To se vám snadno řekne, příteli. Nicméně, když o tom tak přemýšlím, musím uznat, že na tom vašem nápadu něco je. I kmotra Palečka jste natolik zaskočil, že teď mlčí jako ryba.“

„Já, prosím, neumím turecky, a tak musím mlčet,“ ozval se dvorní šašek.

„Máš štěstí, kmotře. Kdybys turecky uměl, čekala by tě cesta do Cařihradu!“

„Jestli mají mít papež Pius II. a francouzský král Ludvík XI. dojem, že se, kmotře králi, začínáš paktovat se sultánem, musí do Cařihradu vyjet posel náramně důležitý. Já jako dvorní šašek bych to rozhodně nevytrhl. Ještě by vznikl dojem, že si děláš z Turků legraci.“

Jiří z Poděbrad se pousmál a pohodlně se rozvalil na své židli:

„Vidím, kmotře Palečku, že si výmluvu vždycky najdeš. Ale mohl bych tě v souvislosti s cestou do Cařihradu také povýšit. Třeba z tebe udělat svého zplnomocněného ministra…“

„Chraň Bůh, kmotře králi, netoužím po ministerském titulu. Ten šaškovský mi zcela vyhovuje.“

„Takže dobrá. Shrňme to,“ rázně pronesl král. „Návrh na poselství do Cařihradu, který předložil tady přítel Antonio, se mi zamlouvá. Zvlášť když vyrazí na cestu zároveň v době, kdy můj švagr Lev z Rožmitálu putuje po německých zemích a má namířeno až do anglického a španělského království. Ale s čím se na sultána obrátíme? Marini, musíte to nějak šikovně sesumírovat!“

Oslovený vážně kývl.

„No, nepřikyvujte tak lehce. Dopis sultánovi musí mít hlavu a patu a zároveň nás nesmí k ničemu zavazovat, jinak vám ho hodím na hlavu. A teď to nejdůležitější! Kdo povede poselstvo do Cařihradu? Každopádně to musí být někdo, kdo se tam domluví, a takových lidí moc není.“

„Jestli smím, kmotře králi,“ ozval se šašek. „O někom takovém bych věděl.“

„Tak sem s ním.“

„Co třeba urozený pan Břeněk Malovec z Malovic.“

„Pamatuji si ho. Pokud vím, nedávno se vrátil z tureckého zajetí. Myslíš, že bude ochotný se tam zase vrátit? Co když ho ti mohamedáni zase uvězní?“

„I Turci přece respektují královský glejt a jistě ho potvrdí i císař Fridrich III. Je vám, Milosti, přece za mnohé zavázán,“ ozval se Marini.

„A můžete Malovce jmenovat mimořádným ministrem,“ přisadil si Albrecht Kostka. „Je z dobrého rodu a jako katolík nebude ani císaři vadit.“

Král dlouho neodpovídal a zamyšleně tiskl mastnými prsty svoji číši. Kolem stolu nastalo znovu ticho. Pak se Poděbrad náhle jako by probral a zpříma se otázal svého šaška:

„Ty se s Malovcem znáš? Víš, co teď dělá?“

„Kmotře králi, tvůj dvorní bavič musí vědět o všem. Pan Břeněk se nejspíše ukrutánsky nudí na některé ze svých tvrzí. Možná je v Libějovicích, možná v Dřítni, možná ve Vlhlavech…“

„Zadrž. Zítra se vydáš za ním a přivedeš mi ho. A teď se, drazí páni, napijeme!“

„Ať Bůh žehná Českému království!“ zahlaholil Albrecht Kostka a všichni uchopili své dolité číše.

Nevydařené námluvy

Na voračovské tvrzi vládlo pozdvižení. Čeledíni hřebelcovali koně, všude se uklízelo, zametalo se, smejčily se pavučiny, myly se dlaždice v síni i v komoře, služky o sebe zakopávaly a vladyka Kuneš stál uprostřed všeho toho mumraje a rozčileně křičel:

„Kde jen ta holka je? Kdo z vás ji viděl?“

„Brala si svého Běláka,“ osmělil se připomenout správce dvora Tomáš, asi čtyřicetiletý chlapík s vlasy rudými jako oheň.

„Teď? Tos jí to dovolil?“

„Já jí přece nemohu nic zakazovat,“ bránil se Tomáš.

„Měls jí to rozmluvit,“ odsekl vladyka.

„To by to nesměla být naše Katka, aby si dala něco rozmluvit!“ ušklíbl se podkoní.

„Jak to mluvíš o mé dceři! To pro tebe není Katka, ale panna Kateřina,“ rozčiloval se Kuneš.

„Až doposud to nikomu nevadilo.“

„Odteď to vadí. Avůbec, co to máš na sobě? Honem si špinavou košili převleč za čistou a vezmi si pěkný kabátec. Co si o tobě pan Malovec pomyslí?!“

Podkoní míval pěkně proříznutou pusu a ani tentokrát se nemínil krotit: „Co by si měl o mně pomyslet? Urozený pan Malovec z Malovic přijede přece za pannou Kateřinou, ne za mnou!“

Ale vladyka Kuneš z Voračova ho už neposlouchal a hnal se k bráně tvrze, aby se už asi po sedmé přesvědčil, zda je ta vzácná návštěva už na cestě. Však je to také významný den! Pan Břeněk Malovec z Malovic přijede žádat o ruku jeho dceru Kateřinu. A holka si zatím trajdá kdovíkde! Jak k tomu pan Malovec přijde? Ještě nakonec řekne, že o tak bláznivé děvče nemá zájem! Kuneš prošel otevřenými vraty před tvrz a pohlédl na roubené vesnické domky a hladinu rybníka, lesknoucí se ve slunci. Však byl Voračovský rybník také jeho pýchou. Právě sem nechával nasazovat odrostlý plůdek vylovený z menších rybníků, jako jsou Černický, Drobil a Vejmětek, a pak vždy po třech letech mívá z něho pěkné macaté kapříky, pro které si jezdívají kupci a krčmáři až z Budějovic nebo z Písku.

Po cestě vedoucí od lesa Černoháj se blížil jezdec či podle vlajících vlasů spíše jezdkyně. „Zaplať bůh, Katka se vrací!“ povzdechl si pro sebe Kuneš. „Musím jí vyčinit, že se sebere a odjede, právě když má přijet urozený nápadník. Nebo jí raději nic neřeknu. Vím, jaká je, mohla by se zatnout a zase vzít roha!“

Kateřina z Voračova se prohnala na svém Bělákovi po hrázi rybníka, prudce zastavila před svým otcem a lehce seskočila ze sedla.

„Vyhlížíš mě nebo mého nápadníka?“ zeptala se zdánlivě lhostejně.

„Teď už pana Břeňka,“ přiznal se Kuneš.

„Ale tati, já ho přece nechci!“

„Už dost řečí. Odkdy zemanské dcerky rozhodují o tom, koho si vezmou?“

Kateřina popuzeně našpulila rty, v očích jí zaplály divoké ohníčky, ale ústa protentokrát zůstala němá.

„A koukej si vzít něco pěkného na sebe!“ nařizoval jí vladyka.

Tentokrát se už dívka nezdržela a drze poznamenala: „Tys mi něco pěkného koupil?“

„Ty červené šaty ti na parádu stačí,“ odsekl Kuneš a svým neústupným výrazem dal znát, že se na toto téma nehodlá dále bavit. Kateřina však byla jiného názoru.

„Z těch červených šatů jsem už vyrostla. Však je mám asi dva roky,“ postěžovala si.

„Nevymýšlej si pořád!“ napomenul ji otec a s povděkem uvítal, když mezi vesnickými chalupami na cestě k tvrzi spatřil skupinku jezdců. „A koukej se už převléci. Pan Břeněk Malovec z Malovic právě přijíždí.“

Kateřina se ani nehnula. Stála tam dál v odřeném koženém kabátci, jen uzdu Běláka předala podkonímu Matějovi, vytáhlému uhrovitému blonďáčkovi, který se na ni zbožně podíval. „Odveď koně do maštale,“ poručila mu a zvědavě přitom hleděla na přijíždějící hosty.

„No jo, urození páni přijeli a obyčejný Matěj už Katku nezajímá,“ zavrčel za jejími zády podkoní.

„Dej pokoj. Však víš, že tě mám ráda,“ docela potichu řekla zemanská dcera.

Matěj neodpověděl, vedl Běláka přes dvůr a dával si přitom záležet, aby byl k jezdcům, kteří právě sesedali z koní, obrácen zády. Nemusí přece každého vidět!

„Vítejte na Voračově, urozený pane Břeňku,“ hrnul se k návštěvě vladyka. Kateřina přešlápla z nohy na nohu a mlčela. Pokukovala přitom po Malovcovi a po mužích, kteří přijeli s ním. Tři z nich byli zřejmě jen obyčejní zbrojnoši, ale čtvrtý se už na první pohled zdál být někým náramně důležitým.

„Bůh požehnej, drahý pane Kuneši, a vám také, panno Kateřino! Ten kožený kabátec vám náramně sluší.“

„Však jsem jí říkal, aby se převlékla, ale vůbec se k tomu nedostala,“ pospíchal s vysvětlením vladyka.

Kateřina se na otce zamračila a před panem Břeňkem naznačila uctivé pukrle. Malovec ji jemně uchopil za ruku, stejně jako před časem v Libějovicích si ji dvorně přitiskl ke rtům a v modrých očích mu zahrál úsměv.

„Musím vám představit svého vzácného přítele rytíře Jana Palečka.“ Chlapík ještě vyzáblejší než pan z Malovic a oblečený v podivném zeleném pláštíku a žlutých nohavicích se pobaveně zasmál:

„Jsi příliš ohleduplný, Břeňku! Řekni rovnou, že jsem královský blázen, dvorní šašek Jeho Milosti Jiřího z Poděbrad.“

„Ach, snad nejste ten slavný kmotr Paleček?“ podivil se zjevně potěšený vladyka Kuneš.

„Už ano, vážení přátelé. Ale nečekejte, že vás budu bavit a zahrnovat vtipnostmi. Od těch si tentokrát rád odpočinu. Vážil jsem totiž cestu z Prahy sem, abych panu Břeňkovi sdělil závažný příkaz samotného panovníka.“

Muž v zeleném pláštíku se zatvářil rozpačitě a očima zabloudil po dvoře. Vlastní tvrz představovala robustní třípatrová kamenná věž, k níž byly přilepeny stáje, seník, kovárna, pekárna a další hospodářská stavení. Uprostřed dvora byla vyhloubena jáma na nepříjemně zapáchající hnůj, nad nímž se vznášelo hejno much. Kolem postávala čeleď a hleděla na návštěvu s očima vytřeštěnýma samou zvědavostí a s otevřenými ústy. Jan Paleček ze Stráže se pousmál. Sám pocházel z podobné tvrze nedaleko Domažlic, a cítil se proto, jako by se nečekaně vrátil domů. Ach, jak mu byl blízký tento obrázek urozené chudoby. V duchu odhadoval, nakolik se voračovské hospodářství liší od toho strážského. Ale nejvíc ho přitahovala zemanská dcerka, vzpurně se mračící děvče s dlouhými světlými vlasy a maličko ohrnutým nosíkem. V koženém kabátci a s dýkou po boku vypadala sice jako dospívající mládenec, ale její tvář byla přímo andělsky líbezná, velké modré oči měly zvláštní barvu, jakou mívá letní nebe po dešti, a plné rty vypadaly jako stvořeny pro líbání. Paleček se vůbec nedivil svému příteli Malovcovi, když chtěl dát tomuto spanilému zpola dítěti přednost před dcerkami z urozených rodů.

„Jen pojďte dál, vzácní páni,“ zval hosty vladyka Kuneš a vedl je do obytné části tvrze. Ještě se přitom stačil naklonit ke své dceři a ostře jí zašeptat: „Koukej se jít konečně převléci!“

„Ani mě nehne,“ odsekla Kateřina klidně a nesla se vedle svého otce, jako by jí nic neřekl.

Velké síni vévodil krb obložený hrubými žulovými kameny, v němž plápolal oheň. Na dubovém stole ležely kameninové mísy s připravenými koláči a perníčky a vedle nich ošatky s jablky.

„Nejdříve se, pánové, napijeme!“ hlaholil vladyka. „Prosím vzácné pány za prominutí, že je nepohostím vínem, jak by se slušelo, ale po staročesku výbornou medovinou.“

„Sem s ní!“ zvolal vesele Jan Paleček. „Tohle mám Jeho královské Milosti nejvíc za zlé, že dobrá medovina bývá na jeho stole zřídkakdy. Podle Jiřího z Poděbrad je to prý nápoj příliš obyčejný.“

Břeněk Malovec neříkal nic, jen se podivně ošíval a pokukoval po Kateřině, která postávala u krbu.

„No, co stojíš? Nabídni pánům koláče, nalij jim naši medovinu a pak se dojdi zeptat do kuchyně, jak jsou ženské daleko s obědem.“ Kuneš s obavami pohlédl na svou dceru, zda mu zase něco neodsekne, ale kupodivu ho tentokrát poslechla a rozlila medovinu do kameninových pohárků a pak s úklonou zmizela ze síně. Na Malovcově tváři byla rázem znát úleva, jako by se v Kateřinině přítomnosti trochu bál.

„Chtěl bych s vámi promluvit, pane Kuneši, jako rozumný muž s rozumným mužem,“ začal opatrně. Zeman se na něho zvědavě podíval. „Jsem rád, že tady teď není vaše dcera. Nerad bych ji zarmoutil.“

„Co se stalo?“ zeptal se vladykaaz jeho hlasu byly cítit nevyřčené obavy.

„Včera ke mně na Libějovice dorazil můj dlouholetý přítel Jan Paleček ze Stráže a přivezl mi vzkaz od Jeho Milosti krále Jiřího.“

Paleček přikývl a zakousl se do povidlového koláče.

„Král mne jmenoval svým mimořádným ministrem a posílá mne s poselstvím k tureckému sultánovi,“ vydechl Malovec a hleděl přitom do ohně v krbu. „Chtěl jsem vás dnes požádat o ruku vaší dcery, ale za těchto okolností nevím, jak budu moci splnit svůj záměr. Myslíte, pane Kuneši, že na mne Kateřina počká?“

Vladyka se zamračil. Z jeho plánů na spojení s rodem Malovců z Malovic, zdá se, nic nebude. Vždyť kdoví kdy a jak se pan Břeněk od těch ukrutných pohanů vrátí. Své úvahy si však nechal pro sebe a jen s citelnou hořkostí v hlase odpověděl:

Table of Contents

Útěk z Libějovic

Posel do Cařihradu

Nevydařené námluvy