Stanislav Češka

Nelítostná vražda (ukázka)

Brněnská mordparta vyšetřuje

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8368-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8369-9 (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Knihu také s úctou věnuji pracovníkům brněnské „mordparty“, tedy správněji řečeno policistkám a policistům z 1. oddělení odboru obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování při Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje. Řeší s vysokou profesionalitou ty nejzávažnější násilné trestné činy. Díky jejich nelehké práci je v našem kraji podstatně bezpečněji a my bychom jim za to měli být vděční.

Rád bych také poděkoval:

panu plukovníku Luďku Blahákovi ze SKPV Brno za cenné informace o práci jím řízeného 1. oddělení SKPV; panu emeritnímu vrchnímu komisaři Vladimíru Matouškovi za cenné informace z kriminalistické praxe; policistům z Obvodního oddělení Policie ČR ve Šlapanicích, kteří mně jednoho zářijového odpoledne pověděli mnoho zajímavého o své práci.

Dovolil bych si zde ještě s úctou připomenout památku univerzitního profesora MUDr. Hanse Bankla, špičkového rakouského odborníka ve forenzní medicíně, který už více než deset let bohužel není mezi námi. Z jeho poutavých populárně-naučných knih věnovaných soudnímu lékařství jsem čerpal poučení nejen pro tento svůj román.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v zobrazení práce kriminalistů jdou výlučně na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

Příběh vyprávěný v této knize se zakládá na skutečném kriminálním případu úspěšně vyřešeném policisty 1. oddělení odboru obecné kriminality brněnské krajské SKPV. V zájmu ochrany těch, jimž popisovaná smutná událost tragicky zasáhla do jejich životů, jsou však změněny:

místo děje (příběh se neudál v Brně, nýbrž na východní Moravě, zvolená část Brna pouze evokuje dotyčné prostředí); jména, případně také povolání osob, kterých se příběh týká.

Také některé části tohoto příběhu byly změněny, případně domyšleny v zájmu literárního zpracování tématu. Stejně tak i kriminalisté brněnského krajského 1. oddělení jsou fiktivní literární postavy, byť jsem si občas dovolil malou inspiraci životem reálných (nejen brněnských) policistů.

V každém případě si však dovoluji navíc zdůraznit, že i když je tento příběh založený na skutečných událostech, určité postavy, charakterizace, události, dialogy a místa byly více či méně zbeletrizovány, případně vymyšleny pro účely literárního příběhu.

S ohledem k takové literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet skutečnost.

1

Klára vystoupila z auta a zadívala se kolem sebe. Začínala mít pochyby, jestli to byl dobrý nápad, nechat se přesvědčit k téhle cestě do Brna. Jestli nebylo lepší zůstat doma ve Šlapanicích.

I když… Ty peníze potřebovala. Pokud je nebude mít, její vysněný byt v Brně jí nikdy nebude říkat paní. Pokud je konečně dostane, přidá k nim výtěžek z prodeje svého nevelkého šlapanického 2+kk a konečně se bude moci odstěhovat z dohledu matky. Sice chápala, že se její život matce nemusel tak úplně zamlouvat, jenže byl to její život. A ona má přece právo dělat si, co chce. Matka by jí však nejraději pořád organizovala život.

Najednou jí bylo divné, že kolem ní náhle nastalo ticho. Kde byl?

Vynořil se zpoza otevřených zadních dveří kombíku, kterým sem přijeli. V očích měl najednou cosi divného, co jí nahánělo strach.

Otevírala ústa, aby vykřikla, on k ní však přistoupil a tiše se zeptal: „Co ti je? Není ti dobře?“

„Ne, vůbec ne,“ vypravila ze sebe nejistě, „měla jsem pouze pocit, že si mě jaksi divně prohlížíš.“

„Proč bych si tě měl divně prohlížet?“ řekl hlasem, do kterého se snažil vložit co nejvíc klidu. Jenže už věděl, co musí udělat, aby nezklamal. Bylo to prostě nutné. Tady a teď!

Tyhle myšlenky způsobily, že to, co mělo ženu před ním uklidňovat, znělo napolo výhružně.

A ona to dobře rozeznala. Konečně pochopila, že do toho auta nastupovat opravdu neměla. Že si neměla půjčovat žádné peníze. A že měla zůstat se svojí malou dcerkou ve šlapanickém dvoupokojáčku, kde jim vlastně tak špatně nebylo.

Pozorně se zadívala do jeho očí a v té chvíli jí došlo, že svoji malou Vandu už asi nikdy neuvidí.

Jenže se nechtěla vzdát. Nadechla se, aby zakřičela o pomoc. Po cestě vedoucí kolem nich do lesnatého údolí nejspíš směrem k řece Svratce, neznala to tu podrobně, jen hádala, právě nikdo nešel. Nebylo divu. Bylo vlezle studené únorové odpoledne, vlastně spíš začínající večer, byla už skoro tma. Jenže ten plácek kousek od místa, kde ze dvou rour Pisáreckého tunelu vycházela tělesa dálničního přivaděče, pod kterým zastavili, zase nebyl tak daleko od zastávky trolejbusu, které si všimla, když z Rybnické ulice zahýbali sem dolů k mostu. Kousek odsud bydlí finanční poradce, ke kterému jeli. Když hlasitě zakřičí, třeba ji někdo uslyší.

Z hlasitého volání o pomoc však zůstalo jen tlumené zaúpění.

Vůbec netušila, jak je mrštný, i když je poněkud při těle. Najednou stál těsně u ní, pravicí jí nasadil kravatu kolem krku, povalil ji na zem, zalehl vlastním tělem a nemilosrdně ji rdousil. Snažila se mu vysmeknout, jenže se svojí štíhlou postavou neměla proti němu šanci. Vždyť musel vážit alespoň o polovinu víc než ona.

Chvíli se pod ním cukala. Jeho pravice však svírala její krk pevněji a pevněji a ona pomalu začínala ztrácet vědomí. Najednou ucítila, jak jí pod tlakem jeho ruky cosi prasklo v krku, kterým projela štiplavá bolest, a její odpor zeslábl.

Hrubě ji otočil na záda a oběma rukama znovu pevně stiskl její krk, až se nakonec propadla do mrákot.

Když ucítil, že se žena pod ním přestala bránit, uvolnil sevření svých rukou. Obě ruce ho navíc už trochu bolely.

Chvíli mladou ženu pod sebou pozoroval. Zdálo se, že je po ní. No jo, napadlo jej, co když pouze omdlela. Nemůže ji tak nechat, musí dokončit, co začal. Musí ji prostě dodělat.

Vstal a z kufru auta vzal tyč od heveru, kterou si chystal, když jej Klára před chvílí tak vyjeveně pozorovala.

Zastavil se nad ní a na chvíli zaváhal. Ležela na zádech tak, jak ji zanechal.

Pak se zhluboka nadechl a zadíval se na ni. Pozorovaly ho její nehybné oči, které nedávaly najevo známky života. Zkusil jí na krku nahmatat tep, jak se to dělá v televizních detektivkách.

Nic necítil. Že by bylo opravdu po ní? Ale co když ne? Netušil, že v té chvíli se Klára trochu probrala k vědomí. V mlhách viděla nad sebou stín jeho postavy. Než však mohla dát najevo nějaké známky života, rozmáchl se a udeřil.

Jednou a znovu a znovu a znovu…

Surově ji vší silou, které byl schopen, mlátil do hlavy a z části obličeje kolem levého oka jí udělal doslova krvavou kaši. Zmocnila se jej jakási euforie, jakou doposud nepoznal. Za tohle ho určitě pochválí. Konečně se pochlapil a udělal něco pořádně.

Shodil Klářino tělo do malého jezírka, které bylo vedle nich. Mělo jen pár centimetrů vody. Klára zůstala ležet na břichu s hlavou na břehu těsně vedle vodní hladiny.

Nechtěl nechat nic náhodě, a tak se znovu mocně rozmáchl. Zasadil ještě pár dalších silných ran do temene a obou spánků. Když usoudil, že už to stačilo, půlka její hlavy se červenala krví.

Zamotal zkrvavenou tyč do vojenské šály, kterou vozil v autě jako hadr, a zhluboka oddychoval…

2

Radoslav Doseděl se zadíval s notnou dávkou útrpnosti, do které bylo nutno přimíchat ještě větší dávku pobavení, na svého bígla.

„Berte, už mě fakt sereš! Když řeknu ‚k noze!‘, tak mě poslechneš! Nebo ti nasadím vodítko, které tak nemáš rád! Vždyť tě na tom přechodu mohlo přejet auto!“

Neslušné slovo psisku vadilo ze všeho nejmíň. Podle tónu páníčkova hlasu Bertovi došlo, že by se měl fakt zastavit a vrátit. Ušiska mu plandala podél hlavy a on se zadíval na svého pána takovým tím opravdovým psím pohledem, který říkal: Vždyť já tě, ty trumbero, mám doopravdy rád. No, a že tě sem tam neposlechnu. Nó, bóže! Ty mě taky vždycky neposloucháš. Jako třeba teď. Už jsme tu pár dní nebyli na procházce, a přitom já tuhle cestu tak miluji. Tady se načichám takových zajímavostí. To ty se svým nosem nemůžeš pochopit a ocenit. Ty mně tak akorát přikazuješ, co smím a nesmím.

Tedy jestli si právě tohle psisko myslelo, těžko říct. V každém případě to tak ale vypadalo. Radoslav Doseděl už pouze pobaveně pozoroval to hnědobílé ušaté stvoření, které před ním stálo a tvářilo se jako nevinnost sama. Pomalu by mu tu pokoru věřil, kdyby mu den předtím Bert nesežmoulal jednu papuči.

„Víš co?“ zeptal se Berta.

Ten štěkl, jako by celý žhavý chtěl znát páníčkův názor.

Radoslav Doseděl však nakonec jen mávl rukou, což si Bert celkem správně vyložil jako pokyn k tomu, aby se za očichávání kraje úzké asfaltky vydal dál směrem k dálničnímu přivaděči.

Byly už skoro tři hodiny odpoledne, obloha se zatahovala temně šedými mraky slibujícími něco březnového sněhu, byla stále větší zima a páníček se choulil ve své péřové bundě. Psovi to však nevadilo. Byl prostě rád, že se může proběhnout venku.

Když doběhl pod přivaděč, najednou se zastavil, otočil hlavu vpravo a nasál vzduch.

Jako by tam ucítil něco náramně zajímavého. Bert štěkl směrem k páníčkovi, a aniž by se zajímal o jeho mínění, vydal se okamžitě pod tělesem přivaděče doprava k blízkému jezírku.

Radoslav Doseděl jen obrátil oči k nebesům a řekl si, že toho dne se asi moc daleko nedostanou, pokud bude Bert s takovým zaujetím zkoumat vše v okolí cesty.

Pes se u jezírka zastavil, cosi tam očichal a pak se obrátil k pánovi a hlasitě se rozštěkal.

„Berte! Nech to a pojď sem! K noze, Berte!“

Pes se však rozštěkal ještě víc. Střídavě čichal k čemusi, co Radoslav Doseděl z cesty neviděl, a obracel se k pánovi, doprovázeje ten obrat skoro zuřivým štěkáním.

Bylo prostě jasné, že Bert volá k sobě svého pána a nedá si ten nápad vymluvit.

„No počkej, ty prevíte, teď tě už vezmu přes zadek vodítkem,“ vrčel Radoslav Doseděl, když opouštěl asfalt cesty, aby se vydal těch pár metrů ke svému neposlušnému bíglovi. „Uvidíme, kdo z nás dvou bude poslouchat! Já, abys věděl, budu poslouchat tak nanejvýš manželku. Ale ty, ty jeden chlupatý prevíte, ty budeš…“

Poslední větu už nedořekl. Pochopil, že tentokrát měl pravdu Bert, když trval na tom, aby přišel páníček za ním, a ne naopak.

Zprava vtékal pod most dálničního přivaděče miniaturní potůček, který se pod mostem, pár metrů od cesty, rozléval do nevelkého mělkého jezírka.

No, popravdě řečeno, taky se to jezírko dalo nazývat velkou kaluží. Jak bylo komu libo. Bylo zarostlé vegetací, teď v zimě povadlou. Vlevo, už na druhé straně mostu, bylo ukončeno malou kamennou hrázkou, přes niž přetékal čůrek vody. Ten pokračoval dál vpravo od cesty, po které přišel Radoslav Doseděl se svým Bertem, jako potok zvaný Čertík a po nějakém tři čtvrtě kilometru končil svoji pouť ve Svratce.

Tam, kde stáli Radoslav Doseděl se svým psem, tvořila půda malý hrbol, který zakrýval výhled z cesty na jezírko. Proto odtud nebyla vidět žena, která ležela na břiše, tělo a nohy ve vodě, pokryté u břehu tenkou vrstvou ledu, hlavu položenou zčásti na pravé tváři, takže Radoslav Doseděl nemohl přehlédnout, jak zkrvavené a dobité má levé oko a jeho okolí a přilehlé temeno hlavy.

V duchu se svému psovi omluvil, pohladil jej po hlavě a tiše řekl: „Klid, Berte. Já se o to postarám.“

Bylo nanejvýš pravděpodobné, že ta nepochybně ještě mladá žena už nebude mezi živými. Přesto uchopil Radoslav Doseděl do ruky opodál se válející klacek a zlehka šťouchnul do ženina ramena: „Haló, paní! Můžu vám nějak pomoci?“

Jak Radoslav Doseděl sledovaný najednou ztichlým Bertem čekal, odezva však nepřicházela.

Muž se napřímil a sdělil pozorně jej sledujícímu psovi: „Nedá se nic dělat, kamaráde, musíme zavolat 112.“

A vzal do ruky mobilní telefon…

3

Plukovník Jaroslav Motl, vedoucí brněnské „mordparty“, tedy přesně řečeno vedoucí 1. oddělení odboru obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování při Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje, se usadil s lahví piva a sklenicí ve svém oblíbeném křesle v obývacím pokoji prvního patra rodinného domu na Rybnické ulici v brněnském Novém Lískovci.

Jaroslav Motl patřil k inventáři brněnského krajského policejního ředitelství. K policii, vlastně tehdy ještě Veřejné bezpečnosti, nastoupil už v 80. letech minulého století. Brněnské mordpartě pak šéfoval už od konce 1. poloviny 90. let, kdy po menších turbulencích vystřídal ve funkci svého tehdejšího šéfa a dosavadního přítele Standu Berku. Toho už přestaly bavit ty věčné policejní reorganizace okořeněné, naštěstí pouze tehdy, prudkým nárůstem zločinnosti, výrazně podpořeným prezidentskou amnestií. Berka jako mnoho jiných kolegů dal tehdy policii vale a stal se úspěšným soukromým detektivem.

Motl však patřil k srdcařům, kteří policajtské povolání dědili už v několikáté generaci. Jako velkou rodinnou památku uchovával fotografii svého praděda, který ještě za Rakouska sloužil u četnictva a pokračoval v této službě i za první republiky. Motlův děda a otec to potom dotáhli až do krajské mordparty.

Motl, podobně jako jeho předchůdce Berka, patřil a patří mezi nejlepší kriminalisty v této zemi. Oběma však byl vlastní jeden nedostatek, který je dnes na překážku snad ještě víc než dříve, a tudíž zabraňuje úspěšné kariéře. Motlovým zájmem byla totiž práce, kterou vykonával. Kromě ní pak ještě jeho podřízení, bez nichž by lapání pachatelů těch nejtěžších násilných trestných činů nemohl provozovat. Zvýšená empatie vzhledem k nadřízeným a uctivé leštění klik jejich kanceláří následované rituálními tanečky majícími za cíl vetření se do jejich zájmu Motla, podobně jako jeho předchůdce Berku, jaksi nebraly za srdce.

Fakt ovšem byl, že Motlovi nadřízení zase nebyli tak hloupí, aby se zbavovali šéfa mordparty, která má vynikající objasněnost řešených případů. Nicméně Motl měl dlouho pouze služební hodnost kapitána. Teprve až v posledních letech se ledy hnuly, jeho povyšování nabralo rychlé tempo a on si před nedlouhým časem mohl na slavnostní uniformu připnout třetí, plukovnickou hvězdu.

Zhruba ve stejné době získala Motlova elegantní žena Kateřina, špičková odbornice v soudním lékařství a neomezená vládkyně nad pitevnou brněnského Ústavu soudního lékařství, díky své vysoké odbornosti, erudici, publikační činnosti, pedagogickým úspěchům na Lékařské fakultě Masarykovy univerzity a věhlasu v tuzemsku i cizině titul profesorky. Takže u Motlů mohli slavit. Ovšem vinou pracovní vytíženosti obou se zase tak moc neslavilo.

Motl se toho březnového dne usadil se sklenicí piva, jelikož jej jeho nadřízený, tedy šéf Odboru obecné kriminality při brněnském krajském policejním ředitelství, vyhnal na dvoutýdenní dovolenou. Loni si Motl totiž vybíral teprve předloňskou dovolenou, a na letošek mu tak zbyla skoro celá dovolená z loňska. Za to taky dostal Motlův šéf pořádně vynadáno s tím, že se to už nesmí opakovat. Ten sprduňk přišel zase od šéfa Motlova šéfa, tedy náměstka krajského policejního ředitele pro Službu kriminální policie a vyšetřování, tedy lidově řečeno kriminálky.

Plukovník Motl sice protestoval, protože se mu na dovolenou v březnu nechtělo. Stále ještě zasněžené hory jej totiž nijak nelákaly, lyžování zrovna nemusel, jenže nadřízený na plukovníkovy protesty nebral zřetel. Pouze je utlumil sdělením, že další, minimálně dvoutýdenní volno mu dá v termínu, který si vybere, aby se svojí paní mohl na pořádnou dovolenou k moři. Věděl, že je Motl na rozdíl od lyžování miluje. No a teď se může alespoň věnovat procházkám.

Motl neměl s dovolenou problém proto, že by se cítil nepostradatelný. Věděl, že se na své lidi může spolehnout. Jenže jeho práce jej prostě bavila. Podobně jako jeho manželku. Ta se k němu měla z podobných důvodů, způsobených přebytkem dovolené, připojit za dva dny.

Takže Motlovi nic nebránilo v tom, aby si pustil televizi a podíval se, zdali někde vysílají nějaký kriminální seriál.

Plukovník kriminálky sledoval televizní kriminální seriály s neskrývaným potěšením a většinou se bavil. Někdy kvalitním příběhem, jindy pitomostí a neinformovaností tvůrců, kteří ve svém díle evidentně nedbali rad odborných poradců z řad příslušného policejního sboru, pokud se je tedy obtěžovali přizvat. A když narazil třeba na případy takového komisaře Schimanského, pobaveně si vždy řekl a, pokud byla přítomna, svěřil se s tím rovněž své Káče, že mít dva takové komisaře na oddělení, neskončí v penzi, nýbrž v blázinci.

4

Než se uvelebil u televizoru, nedalo to plukovníkovi, aby nezkontroloval ulici. Holt jistá profesionální deformace.

Vše se zdálo být na jejich novolískovecké ulici, tedy Rybnické, normální. Motl byl, jak tomu říkala jeho Káča, poněkud nakažený od svého přítele Berky. Ten měl totiž velkou sbírku nejrůznějších modelů aut, autobusů, trolejbusů a tramvají a byl expertem přes historii MHD, tedy městské hromadné dopravy. Takže od něj Motl načerpal mnohá poučení, načež si také začal budovat sbírku modelů a sledoval trolejbusy, které mu jezdily pod oknem.

Nyní vyprovodil pohledem dva z nových kloubových trolejbusů, které nedávno brněnský dopravní podnik koupil a které se právě minuly na zastávce u jejich domu.

Když trolejbusy odjely, každý na jinou stranu, přilákala Motlův pohled přistávající helikoptéra rychlé lékařské pomoci. Rovněž obvyklá kulisa života v okolí Fakultní nemocnice Brno-Bohunice. Pilot se tentokrát blížil k heliportu ve špitále ve vyšší výšce, než to občas činil, takže helikoptéra nebyla příliš slyšet a nerušila tak okolí.

Když helikoptéra zmizela nad nemocnicí, Motl se už chtěl konečně usadit k televizi a pivu, jenže zase zahoukala sanitka rychlé lékařské pomoci přijíždějící od nemocnice. Tomu se Motl příliš nedivil, protože u trolejbusové zastávky byl přechod pro chodce a záchranky tam houkaly normálně a občas je i vzbudily, když měli otevřená okna.

Motl by už od okna odešel, jenže tahle sanitka se chovala poněkud podivně. Místo toho, aby pokračovala za přechodem směrem k Pisárkám, do města, zacouvala doleva na Kluchovu ulici. Ovšem jen proto, aby odtud mohla sjet na úzkou asfaltku vedoucí na opačné straně Rybnické docela strmě dolů a doprava a pak zase doleva a pod dálničním přivaděčem potom údolím potoka Čertík až k cyklistické stezce podél řeky Svratky. Pokud jste jeli od bohunické nemocnice, bylo totiž poněkud problematické zahnout přímo doprava dolů na zmíněnou cestu. Znamenalo to totiž otáčku skoro o sto osmdesát stupňů, což ztěžka vytočilo menší osobní auto, natož sanitka. Proto ten manévr.

Protože se tudy jezdilo zezadu k několika rodinným domům, které byly na Rybnické směrem do města, Motla by manévr sanitky nijak nezaujal. Jenže hned za ní přijelo auto pracovníků OKTE1, tedy policejních techniků z krajského policejního ředitelství na Kounicově, které Motl samozřejmě dobře znal.

Tohle vypadalo zajímavě. Motl už už sahal po telefonu, pak mávl rukou, protože si řekl, že jeho zástupce, čerstvě povýšený podplukovník Čeněk Boura, všechno zvládne. A on sám má přece dovolenou.

Pak jej přece jen po chvíli přemohla zvědavost, jaký zločin se udál kousek od domu, ve kterém bydlí šéf mordparty, a znovu sahal po svém mobilu.

V té chvíli se však telefon rozehrál a ozval se z něj dobře naladěný hlas majora Viléma Jonáše, doyena oddělení, který by už mohl jít do důchodu, jenže se s prací na kriminálce jaksi nemohl rozloučit. Podobně jako u Motla a většiny kolegů z mordparty mu to pátrání po zločinu bylo nejen prací, nýbrž i koníčkem.

„Promiň, Jardo, že tě otravuji na dovolené. Všechno samozřejmě zvládneme bez tebe. Jen jsem ti chtěl sdělit radostnou novinu, že kousek od domu máš pěkně nainstalovanou mrtvolu, ke které jsem se dostal, protože máme s Jarkou Kočařovou výjezd, jak si nepochybně pamatuješ. To o vraždě ti volám, aby ses nedivil, co tu máte teď za ruch. Jo a teď taky přijel Čenda Boura a kluci z OKTE,“ dodal ještě Jonáš.

„Sice otravuješ, to je fakt,“ uchechtl se Motl, „jenže jako starý pardál znáš starou pravdu, že správný policajt je ve službě furt. Co máš ale tak veselý hlas? Nepamatuji se, že by tě vraždy ladily do růžova.“

„Ale to víš, že ne,“ pronesl už vážněji Jonáš, „jenže moje drahá zákonitá choť Anna se konečně smířila s tím, že ještě nejdu do důchodu, přestala trucovat a vrátila se do Brna z naší chalupy na Vysočině. Takže mě už zase bude čekat teplá večeře. Náš Brok, který se mnou sdílel a sdílí domácnost, je sice převelice chytré psisko, které má to nejlepší ze všech psích ras, na které si vzpomeneš, jenže večeři mi umí tak maximálně sežrat. Uvařit nikoliv. Doufám, že je to už naposledy, co moje milá Anička takhle trucovala na chalupě.“

Když Motl Jonáše vyslechl a pobaveně politoval, major mu vysvětlil: „Volám ti ale kvůli té vraždě. Jak jsem řekl, jestli nechceš, nemusíš sem chodit. Máme tu zavražděnou mladou ženu. Tedy smrt ještě nebyla oficiálně určena, sanitka přijela právě teď, ale nemusíš být doktor, abys poznal, že ta chuděra je už nebožka.“

„No jo, plně na vás spoléhám, jenomže jsem zvědavý,“ odpověděl Motl, „vražda pomalu před prahem domu šéfa mordparty, to je zajímavé. To jsme tu v Brně ještě nejspíš nikdy neměli. Něco na sebe hodím a zajdu na chvilku za vámi.“

Table of Contents

1

2

3

4