Jan Bauer

Zlatodějové

Tajemství císařské Prahy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer 2007, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2007, 2008, 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8370-5  (epub)

ISBN 978-80-243-8371-2  (mobi)

Kniha první

ZÁHADA KAMENE MUDRCŮ

(ukázka)

I

Nebývalo zvykem, aby si řádový generál zval k sobě mladšího bibliotékáře. A vlastně nejen to. Co Collegium Romanum stojí, ještě se tak nikdy nestalo. Není proto divu, že v Šimonovi Dlouhoveském pořádně hrklo, když mu jeho přímý nadřízený, starší bibliotékář Giovanni Sparone, pomenší, mírně proplešatělý, s tváří bílou jako zeď a s očima stále sklopenýma k zemi, sdělil tu novinu. Svatý Bože, co mu může generál František Borgia, první muž Tovaryšstva Ježíšova, chtít? Kdyby se mu zachtělo některé z četných, v bibliotéce shromážděných knih, určitě by se obrátil na otce Giovanniho. Pokud však žádá jeho, mladšího bibliotékáře, bude v tom zajisté něco osobního. Šimon si dlouhými hubenými prsty uhladil svůj černý talár a v duchu zpytoval své svědomí. Že by se nevědomky dopustil něčeho, co by bylo v rozporu s přísnými řádovými regulemi? Že by se dost nevěnoval duchovním cvičením? Či se dopustil něčeho, na co nemá odvahu ani pomyslet? Ale na dlouhé uvažování neměl čas. Věděl, že nemůže nechat generála řádu čekat. Pokorně nahrbil své hubené vytáhlé tělo a směrem k otci Giovannimu trochu zastřeným hlasem uctivě pronesl: „Už pospíchám.“

„Bůh provázej tvé kroky, bratře,“ uslyšel staršího bibliotékáře za svými zády. Byl však nenadálým pozváním příliš rozrušen, než aby se otočil, jak by velela stálá zdvořilost panující mezi členy Tovaryšstva Ježíšova.

Knihovna zabírala dva rozlehlé sály v přízemí budovy. Šimon musel odtud nejdříve projít dlouhou chodbou, pak ještě refektářem, minout vchod do kaple, před nímž se směrem k oltáři rychle přežehnal křížem a naznačil pokleknutí, a pak vyšel po širokém mramorovém schodišti až do druhého patra, odkud se mu z oken otevíral pohled na nedaleký Andělský hrad, kdysi dávno mauzoleum císaře Hadriána, nyní papežské vězení. Cestou mladšího bibliotékáře napadlo, že se možná ničím neprovinil, ale generál ho chce pověřit nějakou důležitou misií. Snad ho chce poslat šířit křesťanskou víru a slovo Páně někam na západ do Nového světa, nebo možná opačným směrem do Indie či do Kitaje. Šimon by tak jistě zúročil znalosti arabštiny a perštiny a snad by přitom prokázal stejnou sílu a stejné odhodlání jako třeba František Xaverský. Mladší bibliotékář se při tom pomyšlení až maličko zachvěl, ale hned v zápětí se zastyděl nad tím, s jakou opovážlivostí se oddává snění a troufalým nápadům.

„Otec generál tě už očekává, bratře,“ řekl mu v předpokoji generálův sekretář, přísně vyhlížející, zcela holohlavý mužík s obličejem poďobaným od neštovic. Šimon v té chvíli ucítil, jak mu jakási neviditelná ruka sevřela žaludek, a celý rozechvělý vstoupil do pracovny Františka Borgii. Generál v celé své mohutnosti stál za stolem a pozorně se podíval na příchozího. Bibliotékář se v té chvíli polekal, že musí i on slyšet jeho, rozčilením hlasitě tlukoucí srdce, rychle sklopil oči k zemi a zabodl pohled do špiček svých bot.

„Poválen buď Ježíš Kristus!“ hlesl a málem se přitom zadýchal.

„Až na věky!“ odpověděl rozvážně generál a pozorně si Šimona prohlížel. Chvíli panovalo v místnosti ticho. František Borgia, vysoký prošedivělý kněz s nosem zahnutým jako skoba či orlí zoban, který mu dodával dravčí vzezření, soustředěně přemýšlel, zda příchozí je opravdu ten pravý člověk pro úkol, který mu hodlal svěřit. Ve svém přísně logicky uvažujícím mozku zvažoval všechna pro i proti. Mladší bibliotékář mu připadal příliš mladý, navenek poněkud nervózní, zdál se mu ustrašený, až zakřiknutý. Jistě, reference o něm byly ty nejlepší. Je prý sečtělý, vyniká skvělou znalostí latiny, řečtiny i hebrejštiny, o své vůli si osvojil perštinu a arabštinu, ze své domoviny zná češtinu a němčinu a při studiích v Římě lehce zvládl italštinu. Vyzná se, jak v antických autorech, tak ve spisech významných teologů, a co je v tomto případě zvláště důležité, je obeznámený i s hermetickými naukami, přičemž prý není dogmatikem a neodmítá je šmahem jako kacířská díla. A pak, je Čech, což je pro tento úkol mimořádně významné. Jenže vypadá příliš jako kněz a zbožnost mu kouká z očí. Nebo že by to bylo jenom tím talárem? Generál si zkusil Šimona představit jako římského hejska, ale při nejlepší snaze to nedokázal. Nu co? Nezbývá mu, než aby příchozího vyzkoušel:

„Synu, říká ti něco pojem lapis philosophorum?“

„Kámen mudrců?“ opáčil bibliotekář, zvedl hlavu a v očích mu maličko zajiskřilo. „Substance, která má umožnit transmutaci kovů. Prý mění olovo či rtuť na zlato. Mnozí alchymisté ji přezdívají bazilišek, protože pod baziliškovým pohledem se prý člověk mění v kámen. Arabové jí zase říkají al-iksir, tedy elixír, a proto ji mnozí ztotožňují s elixírem věčného mládí…“

Po generálově přísné dravčí tváři se rozlil spokojený úsměv.

„Dost, synu, zastav, prosím, proud své výmluvnosti. Nepovolal jsem tě k sobě, abych tě snad zkoušel.“ František Borgia se odmlčel a chvilkový vlídný pohled vystřídalo přísné soustředění: „Pověz mi, ale popravdě, co si myslíš o této substanci, co si myslíš o lapis philosophorum?“

Šimona se poněkud dotkl generálův požadavek, aby mluvil popravdě. Vždyť mezi příslušníky řádu se upřímnost a pravda striktně vyžadovaly. Navenek, při styku s ostatními lidmi mohli klamat a mluvit neupřímně, bylo-li to v zájmu pravé křesťanské víry. Evropa byla přece po příchodu toho arcikacíře Luthera rozdělena a svatý Ignác z Loyoly založil jejich řád, aby se v něm soustředili nejvášnivější a nejodhodlanější obránci svaté matky katolické církve. Nicméně generálovi si bibliotékář netroufal nic namítat a s očima stále sklopenýma k zemi, jak se slušelo hovořit s nejvyšším nadřízeným, honem odpověděl:

„Neexistuje žádný lapis philosphorum. Všechny ty knihy, které o něm píší, ať už jsou jejich autory Řekové, Arabové, Židé či katolíci, jsou zjevně bludařské a mylné. Pokud ti spisovatelé rovnou nelžou a nevymýšlející si, aby se ve své ješitnosti učinili zajímavějšími a nachytali důvěřivé čtenáře. Kámen mudrců je ďáblovým mámením,“ rozhorlil se mladší bibliotékář. „Z olova žádné zlato s pomocí jakékoliv substance nelze vyrobit. K tomu jsem dospěl studiem všech těch alchymistických a hermetických spisů.“

Při posledních větách mladý jezuita lehce zrudl a pozvedl přitom hlavu a na chvíli pohlédl generálovi přímo do tváře. Hned se ale zastyděl, protože řádný příslušník řádu se má více ovládat a ve vztahu k nejvyššímu nadřízenému mu sluší přesvědčivě projevovaná úcta a pokora. Však se také František Borgia zamračil a jeho zahnutý nos více než kdy jindy připomněl orlí či jestřábí zoban. Šimon zase honem sklopil zrak a v duchu se kál za chvilkovou smělost.

Jenže generálovi řádu v tu chvíli ani tak nevadilo, že bibliotékář navenek výrazněji projevil své rozhořčení, ale spíše ho zarazil obsah mladíkových slov. Při jeho sečtělosti a obeznámenosti s hermetickými naukami čekal mnohem smířlivější tón. Nehraje to jenom na mne? Není to svatouškovský pokrytec, který se ohání ďáblem a přitom jeho skutečný názor je jiný? Že by se bál? Generál se v myšlenkách začal znovu zaobírat úvahou, zda Šimona Dlouhoveského vskutku vybral správně. Co s takovým příslušníkem Tovaryšstva Ježíšova, který nejen tají skutečný názor před představeným, ale navíc se ještě bojí? Nebo se snad mýlí a podezírá ho neoprávněně? Při svém racionálním uvažování, na němž si vždycky tak zakládal a které na něm tak oceňoval i sám Svatý otec Řehoř XIII., rychle pochopil, že musí změnit tón rozhovoru. Z hlasu Františka Borgii rázem zmizela strohost a přísnost a ozval se žoviální, takřka přátelský tón:

„Nějak ses rozohnil, synu. Asi by tě překvapilo, že já, generál Tovaryšstva Ježíšova, nepokládám lapis philosophorum a spisy, které o něm pojednávají, za pouhé bludařství.“

Šimon se v tu chvíli neudržel, zvedl oči a překvapeně pohlédl Františku Borgiovi do tváře. Tentokrát nespatřil výhružný orlí zoban, ale jen trochu větší nos a pod ním ústa lehce zkřivená k pobavenému úsměvu. S generálem si člověk nikdy nebyl jist a vypadalo to, že je tomu tak i tentokrát. Šimonovi v tu chvíli připadalo, že nemá před sebou přísného nadřízeného, ale nad jiné shovívavého otce, jemuž se může svěřit vskutku s čímkoliv.

„Ale církev svatá a svaté oficium přece…“ zkusil se odvážit opatrné námitky.

„Nech svaté oficium spát, synu. Přenech tento veledůstojný úřad jeho starostem. Máme-li být my, bratři Tovaryšstva Ježíšova, vskutku pádným údem církve svaté, musíme být více otevřeni myšlenkám a názorům přicházejícím i odjinud, než je nám možná milé. Vždyť to, co neznáme, s tím přece nemůžeme zápasit. Není-liž pravda?“

Šimon horlivě přikývl. Měl pocit, že generál mu důvěřuje, že se mu svěřuje se svými nejtajnějšími úvahami, a byl rázem schopen si před ním zcela otevřít své srdce. Ale dřív než mohl cokoliv říci, František Borgia ho zarazil velitelským pokynem ruky.

„Vím, že se ti hrne na jazyk spousta úvah a pochybností. Jenže v tuto chvíli si je nech pro sebe. Musím ti říci něco velmi vážného, abych ti objasnil úkol, k němuž jsem tě vybral.“ Generál se odmlčel a vypadalo to, jako by v duchu zvažoval, zda se vyslovil správně. Ve skutečnosti si v mozku už dávno přehrál nejrůznější varianty tohoto rozhovoru a nyní jen vybíral z těch nejvhodnějších.

„Jistě se ti dostala do rukou díla hermetiků, v nichž tvrdí, že recept na vytvoření kamene filozofů skutečně existuje.“ František Borgia pronesl tuto větu s pomalou vážností a pak tázavě pohlédl na bibliotékáře, jako by od něj žádal nápovědu.

„Jistě, například arabský učenec Al-Irákí tvrdí, že existují dvě formy kamene. Ve formě rudého prášku transmutuje rtuť nebo olovo ve zlato, v bílé podobě ve stříbro. Ovšem jako bílý prášek je jen pouhým předstupněm červeného…“

„Vida,“ vpadl mu do řeči generál. „Vidím, že jsem vybral z řad Tovaryšstva skutečného znalce. Mohu ti proto svěřit vážné tajemství. Recept na přípravu kamene mudrců opravdu existuje. Před mnoha lety ho získal známý sběratel svatých ostatků, velký zájemce o astrologii a alchymii, římský císař Karel IV. blahé paměti. Je ti jistě známo, že tento nad jiné zbožný vládce byl zároveň českým králem a Prahu, své sídlo, učinil klenotem celého křesťanského světa. Dal zde zbudovat řadu vznosných chrámů a klášterů, kterým věnoval mnoho pozemků a vůbec všemožně podporoval naši matku církev svatou.“

Generál zmlkl a znovu tázavě pohlédl na Šimona. Mladík horlivě přikyvoval a uvnitř ho těšilo, jaká pěkná slova slyší o slavném panovníkovi své domoviny. Jenom mu nešlo z hlavy, jak se tak bohabojný císař mohl zajímat o ďábelskou alchymii.

„Snad tě překvapí, milý synu, že strážcem a opatrovníkem onoho vzácného pergamenu s receptem byl sám první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic. Říká se, že Karlovo bohatství a nádhera, k níž pozvedl své sídlení město, pramenilo z jeho použití. Že prostě císař nechal podle něj vyrábět zlato. Vždyť jak jinak by mohl chudé a zadlužené království, jakým Čechy byly za jeho otce Jana, pozvednout té úžasné a záviděníhodné velikosti? Jak by mohl prakticky z ruin v tak krátkém čase zbudovat královský Pražský hrad a k nebi pozvednout vznosnou stavbu katedrály svatého Víta? Jak by k tomu účelu mohl sezvat z celé Evropy nejlepší stavitele, kameníky, sochaře a malíře? Jak by mohl postavit nový hrad pro ochranu říšských korunovačních klenotů nazvaný Karlštejnem, jehož věže a střechy dal prý pozlatit? Jak mohl překlenout řeku Vltavu pevným kamenným mostem, jakému nebylo ve Svaté říši římské rovno? Kde by na to vzal? Jen z daní vymáhaných od vzpurné české šlechty? Kdepak, k tomu všemu potřeboval mnohem víc peněz a v chudé královské pokladnici, kterou vyprázdnil jeho rytířský otec v četných válkách, na všechna ta úžasná díla prostě nebylo.“

Šimon Dlouhoveský napjatě poslouchal svého představeného, doslova hltal každé jeho slovo a v jeho očích se zračilo vzrušení. Není divu, že sotva František Borgia zmlkl, honem si pospíšil s otázkou:

„Otče generále, a co se s tím receptem stalo po smrti císaře Karla?“

„Jak známo Karel IV. měl tři syny, kteří se dožili dospělého věku. Nejstarší, Václav, přezdívaný Líný, se stal králem českým, prostřední, Zikmund, získal uherskou korunu, později zdědil po Václavovi českou korunu a nakonec byl i on korunován v Římě císařem. Nejmladší, Jan, byl markrabětem braniborským a vévodou zhořeleckým, ale v pouhých pětadvaceti letech náhle a zcela nečekaně zemřel v jednom německém klášteře. Říká se, že ho kdosi otrávil. Prý právě kvůli receptu na lapis philosophorum…“

Generál nedořekl a učinil dramatickou pauzu, jako by chtěl zkoumat účinek svých slov na bibliotékáře. Šimon v té chvíli zapomínal na povinnou úctu a přísné zásady chování příslušníků řádu a doslova visel Borgiovi na rtech.

„Ale proč nezdědil onen pergamen nejstarší Václav?“ vyhrkl honem zvědavou otázku.

Muž s dravčí tváří pokrčil rameny: „Tvrdí se, že ho sice otec rozmazloval, už ve dvou letech ho dal korunovat a jako sedmiletého ho postavil do čela zemské správy Čech, ale záhy poznal, že Václav bude jako panovník zcela neschopný. Císař prý umíral s vroucím přáním, aby se jeho dědictví ujal nejmladší syn, Jan, v době jeho smrti však teprve osmiletý. Je jisté, že recept na kámen filozofů se po Karlově smrti kamsi ztratil a nejsou o něm žádné zprávy.“

Bibliotékář v duchu žasl nad generálovými vědomostmi. Ptát se však neodvážil, jen oddaně hleděl do očí tomu vševědoucímu dravci. Ten však jako by četl jeho myšlenky, mu sám napověděl:

„Jistě se divíš, synu, odkud to všechno vím. Odpověď je prostá. Vědět co nejvíc patří k největším potřebám Tovaryšstva Ježíšova. Už můj vzácný předchůdce a zakladatel našeho řádu, svatý Ignác z Loyoly, začal budovat síť agentů a důvěrných informátorů. Dnes máme naše muže, a to muže věru oddané naší věci větší slávy Ježíše Krista, takřka všude. I na těch panovnických dvorech, kde jsou u moci kacíři a odpadlíci. Střípek po střípku skládají svými zprávami naše vědomosti. Zajímá nás všechno, i obyčejný babský drb, pomluva nebo dávná pověst. Ze všeho můžeme vytvářet obraz skutečnosti v celé její pestrosti a složitosti. Bez těchto znalostí bychom byli jen slabí a zranitelní.“

Generál se opět odmlčel, jako by se zastyděl nad tím, co všechno mladšímu bibliotékáři prozradil. Leč bylo to od něj zcela záměrné prozrazení. Přece zase tak až moc mu toho neřekl. Teď bude mít pocit účasti na velikém a důležitém díle a tento pocit spolu s nejvyšší oddaností mu umožní přes všechny překážky splnit ten nejnáročnější úkol.

František Borgia zvedl svou mohutnou postavu vzbuzující směs hrůzy, úcty i obdivu a na jeho černém taláru se zaleskl na řetězu zavěšený stříbrný kříž. „Vydáš se do Prahy, milý synu, a najdeš onen starobylý pergamen s receptem na lapis philosophorum,“ pravil přísným hlasem nesnášejícím odmluv.

„Ale kde ho najdu, když je více než dvě stě let pokládán za ztracený?“ vyhrkl poděšený Šimon.

„Obdržel jsem zprávy, že byl zřejmě znovu nalezen nebo alespoň ho leckteří zájemci začali opětovně hledat. Uvažuj, milý synu, proč císař Rudolf II., velký znalec alchymie a hermetických věd, přenesl svoje sídlo z Vídně do Prahy! Proč nechává nákladně přebudovávat Pražský hrad? Říká se, že v jeho podzemí se nachází velká laboratoř, do níž jsou najímáni nejlepší lučebníci a alchymisté z celé Evropy. Císař, který má být přece hlavním ochráncem katolické víry a církve svaté, zcela propadl zlatodějství. Proč tak najednou? Mám tady důvěrný list od samotného papežského nuncia u Rudolfova dvora, Giovanniho Franceska Bonhominiho,“ generál zvedl ze svého psacího stolu hustě popsaný list papíru opatřený červenou pečetí. Šimon na ní rozeznal zkřížené klíče svatého Petra, znak Svaté stolice. „Píše mi,“ pokračoval Borgia, „že císař alchymii doslova propadl, odmítá udílet audience, nespravuje Svatou říši římskou, nadržuje kacířům a utrakvistům a nechává si odevšad posílat různé hermetické spisy, od nichž se prý celé hodiny nedokáže odtrhnout…“

„To by však znamenalo, že recept císaře Karla dosud nenašel,“ neuctivě vpadl Šimon generálovi do řeči.

Ale ten jeho prohřešek kupodivu přešel zcela bez povšimnutí. Nenapomenul mladého bibliotékáře, nýbrž s naléhavostí v hlase se dramaticky otázal: „Jenže proč tedy zřizuje laboratoř v podzemí Pražského hradu? Co se tam vlastně děje? Nuncius mi prozradil, že anglická královna Alžběta, ta nádoba hříchu a odpadlictví, posílá do Prahy svého astrologa a špeha zároveň, jistého doktora Johna Dee. Tomuto učenému muži, sice slovutnému matematikovi, ale přitom bludaři, je zvláště nakloněn císařův lékař a astrolog jistý Tadeáš Hájek z Hájku, tvůj krajan, synu.“

„Znám to jméno,“ přikývl Šimon Dlouhoveský. „Osobně jsme se však nikdy nesetkali.“

„Škoda. Budeš muset proniknout mezi pražské alchymisty. Na cestu se vydáš ještě dnes,“ pronesl generál pevným hlasem nepřipouštějícím jakýkoliv odpor. „Pojď, nyní se půjdeme do naší kaple pomodlit pro zdar tvé cesty.“

František Borgia obešel svůj stůl a rozhodným krokem opustil svoji pracovnu. Šimon ho se sklopeným zrakem následoval a v hlavě se mu honily myšlenky jak splašení koně. Stále nedokázal pochopit, že ještě téhož dne večer má opustit Řím a vydat se na sever do Čech. Nemyslel na útrapy cesty, něco takového by nebylo hodno člena řádu Tovaryšstva Ježíšova. Spíše ho děsilo to náhlé rozhodnutí, představa, že bude muset opustit zaběhnutý denní režim práce v knihovně Collegia Romana, sbalit si pár nejnutnějších věcí a shánět nějaký povoz či kočár směřující k Benátkám. Nikdy se mu nic podobného nepřihodilo, a proto byl z generálova příkazu zcela vyveden z míry.

Když už klečeli vedle sebe sami dva, vysoký muž středního věku s hrdou dravčí tváří španělského šlechtice a hubený vyděšený mladík, syn českého zemana, se sepnutýma rukama, před oltářem kaple Panny Marie, takřka neslyšně zašeptal starší z nich:

„Kvůli svojí bezpečnosti a utajení nebudeš cestovat v našem řádovém taláru, ale ve světském oděvu.“ Šimon nechápal, proč mu to generál říká až zde v kapli, záhy se však dočkal překvapivého vysvětlení. „I mezi námi mohou být zrádci. Recept na lapis philosophorum představuje příliš velké pokušení a nežádoucí uši číhají všude. Tady, před tváří Boha, jsme skutečně sami. Najmeš si koně nebo povoz, peněz na to budeš mít dost. Našemu bratru pokladníkovi jsem už dal příslušné pokyny. Ale o tom, kam putuješ a proč, o tom kromě nás dvou nikdo jiný v celém collegiu nic neví. Během cesty, ani nikde v Čechách nesmíš nikomu prozradit svoji totožnost. Pouze se dvěma výjimkami. Tou první je rektor svatoklimentské pražské koleje Tovaryšstva Ježíšova páter Goisson, tou druhou sám papežský nuncius, můj vzácný přítel Bonhomini. Napsal jsem ti pro ně doporučující listy…“

Po těchto slovech vyňal František Borgia z kapsáře svého taláru dva dopisy. Na bílých obálkách se zaleskly zlaté pečetě řádu se zářícím sluncem a křížem a písmeny IHS značícími Jesus Christus Soter, tedy Ježíš Kristus Spasitel.

Šimon si je pečlivě ukryl ve svém taláru. „Za žádnou cenu je nesmíš ztratit,“ kladl mu generál na srdce. „Před ostatními se budeš vydávat za adepta alchymie. Vím, že jsi pro takovou úlohu dostatečně vzdělán. Tvým úkolem, opakuji ti ještě jednou, bude přivézt mi sem do Říma onen ztracený pergamen s receptem na lapis philosophorum. Až ho získáš, musíš se ujistit, že nikde neexistuje jeho opis. Kdyby se kdekoliv v Čechách vyskytoval, zničíš ho. A pokud by ti snad přece jen unikl, postaráš se o to, aby jeho vlastník či nositel neunikl světské spravedlnosti. Musí být navždy, říkám navždy, umlčen. V tom ti budou jak vznešený nuncius, tak rektor pražské koleje nápomocni. A pokud by se ti něco přihodilo, víš dobře, že zdaleka ne všichni lidé jsou našemu řádu nakloněni, neznáme tě. Nikdy jsi nebyl příslušníkem Tovaryšstva Ježíšova. Tvé skutečné poslání musí zůstat utajeno, i kdyby tě to, nedej Bože, mělo stát život.“

Šimon se v té chvíli samým leknutím až zachvěl, ale snažil se nedat to najevo. Jeho představený si toho snad všiml, a proto honem dodal: „Sám víš dobře, že tento svět je pomíjející a my jsme jen stíny. Za svou oběť si pak zasloužíš věčný život v nebeských radovánkách.“

Generál domluvil, zvedl se, s malou úklonou se směrem k oltáři přežehnal křížem a rychlými kroky opustil kapli. Když ho chtěl Šimon následovat, Borgia ho ještě na chvíli zadržel:

„Běž si opatřit světský oděv a nikde se nezdržuj. Nech si od pokladníka vyplatit peníze. Byl dopředu poučen, že na tobě nemá šetřit. A hlavně, jak už jsem ti řekl, ještě dnes opustíš Řím. Rozuměl jsi?“

Šimon se chtěl ještě na něco zeptat, ale samým rozrušením byl schopen jenom němě přikývnout.

„Nechť tě Bůh opatruje, synu!“ řekl mu ještě generál, jakoby v náhlém pohnutí mu svými silnými pažemi stiskl ramena, pak mu pravačkou požehnal, prudce se otočil a dlouhými kroky rázoval zpátky ke své pracovně. Bibliotékář osaměl a v hlavě měl úplný zmatek.

II

Toho roku byl i v zemích Koruny české zaveden podle dva roky staré buly papeže Řehoře XIII. nový kalendář. Novinka spočívala v tom, že rok byl prostě zkrácen o deset dní. Luteráni kvůli tomu spustili křik, že rolníci nebudou vědět, kdy mají obdělávat svá pole, a ptáci, kdy mají zpívat. Profesor teologie, zarytý luterán Jakub Heerbrand, nazval Svatého otce „římským Antikristem“, což nebylo nic zásadně převratného, protože tak tituloval muže na svatopetrském stolci už mistr Jan Hus. Jenže ten, jak známo, skončil na hořící hranici, kdežto na profesora Heerbranda svatá inkvizice se svými výslechy na mučidlech nedosáhla. „Neuznáváme tohoto výrobce kalendářů, protože neslyšíme pastýře stáda Páně, ale vyjícího vlka,“ směle horlil Jakub Heerbrand. Katolíci mohli puknout vzteky, jen kolega Šimona Dlouhoveského, člen Tovaryšstva Ježíšova Kryštof Clavius, tělnatý chlapík nazývaný novým Eukleidem, znamenitý matematik a astronom, zachoval klid a spokojil se s tím, že označil rozčilené luterány a kalvinisty za hlupáky. „Ke všem svým bludům přidali další, který je usvědčuje z ignorantství,“ prohlásil obézní jezuitský učenec, který se podílel na přípravě nového kalendáře.

Hádání o kalendář bylo však tuze vzdáleno myšlenkovým pochodům římských pradlenek z domů bohatých patriciů, které se toho dne na břehu Tiberu nedaleko chrámu svatého Onofria lopotily s prádlem. „Co dělá ten tvůj nápadník, Luciano? Už se osmělil a vyznal ti aspoň lásku?“

„Nemám žádného nápadníka, a jestli myslíš toho opilce, co je tovaryšem u koželuha Carrary, tak o něho nestojím,“ odsekla oslovená Luciana, asi šestnáctiletá černovláska, zatímco sypala do velké dřevěné kádě k namočeným košilím kus mýdla z kozího loje.

Její sousedka, která si ji ráda dobírala, zatím máchala v řece vybělené prostěradlo, když tu náhle ji cosi zarazilo. Líný proud řeky k ní přinášel cosi velkého a černého. Vytáhla prostěradlo na břeh, rozprostřela ho, aby se sušilo na slunci a znovu se podívala na řeku. Co to jen může být? Vypadá to jako nějaká velká ryba nebo mrtvé zvíře. Popadla dlouhé bidlo, které se povalovalo na písku, a zkusila tu zvláštní věc přitáhnout ke břehu. Sotva se však té podivnosti dotkla, samým leknutím bidlo pustila. Z vody na ni tupě hleděly lidské oči.

„Panenko Maria, utopenec!“ vykřikla, nechala prádlo prádlem a s vřískáním utíkala pryč.

Její družky už tak vyděšené nebyly. Zvláště černovlasá Luciana mívala v takových případech pro strach uděláno. Bez obav se chopila odhozeného bidla a mrtvolu jím přitáhla ke břehu. Ke svému údivu zjistila, že jde o mnicha v černém hábitu. Byl nápadně vytáhlý a poměrně hubený. Na krku měl dlouhou, dávno už zaschlou krvavou ránu. Bylo zřejmé, že ho kdosi podřízl nožem a mrtvé tělo pak hodil do řeky. Kdo se dopustil tak hrozného činu? Bezděčně se pokřižovala a pak se i ona rozječela z plných plic.

Pradleny svým křikem přivábily celý sběh lidí z okolí. Jakýsi tovaryš se sotva ochmýřenou tváří a v umolousaných šatech konečně vytáhl mnicha na břeh. „To bude asi jezuita,“ prohlásil.

„Ty jsi nějaký chytrý. Co když je to dominikán nebo benediktin?“ namítl kdosi z narůstajícího hloučku.

„Pěkně mu podřízli krček, jen co je pravda,“ rozumoval další.

„Dobře mu tak, darmojedovi. Ohánějí se Božím jménem, blábolí o spasení a přitom se přežírají, chlastají a smilní.“

„Rozejděte se,“ ozval se za zády zvědavců hlas zvyklý dávat rozkazy. Všichni se poslušně rozestoupili a středem mezi nimi prošel urostlý kapitán městské stráže naditý v koženém kabátci a vysokých botách. O nohu mu pleskal u boku zavěšený kord. Kapitán si prohlédl mrtvého a hned nařídil svým mužům, aby ho na káře dopravili do Collegia Romana. Neměl z nálezu žádnou radost, ale také jím nebyl nijak zvlášť překvapen. V temných zákoutích Říma stejně jako ve vodách Tiberu se příliš často nacházely mrtvoly, které kdosi sprovodil ze světa často pro hrst drobných mincí. Doba byla zlá a lidé zhrubli a zesurověli k jejímu obrazu. Kapitán věděl, že pátrat po vrahovi jezuity znamená hledat jehlu v kupce sena. Proto se také o to nijak nesnažil. Však také mohlo jít o vyřizování účtů z politických či náboženských důvodů a do něčeho takového by se nerad zapletl. Na to byl jako kapitán městské stráže příliš malým pánem. Proto se snažil, aby byl onen mrtvý jezuita co nejdříve odtud pryč, nejlépe u svých v Collegiu Romanu.

„Však se už důstojní otcové z Tovaryšstva Ježíšova o svého bratra postarají,“ uzavřel své příkazy. „Kdo ho našel?“ obrátil se více méně z formálních důvodů k hloučku. Luciana, třebaže to nebyla ona, kdo mrtvolu spatřil první, nebojácně vystoupila ze středu svých družek. „Vida, jaký pěkný kvítek nám vykvetl na břehu Tibery,“ usmál se na ni kapitán. Pohled na přitažlivou černovlásku mu vysloveně zvedl náladu. „Co děláš dnes večer, holubičko?“ Luciana se zapýřila, kapitán byl asi třicetiletý urostlý muž a docela se jí zamlouval. Měl pravidelnou, hladce oholenou tvář, jen pod nosem úzký knírek, a hnědé oči, v nichž seděly šibalské ohníčky.

„Myslím, že bych si na vás čas našla,“ usmála se pradlenka a strpěla, aby jí velitel stráže pohladil po tváři a jakoby mimoděk přitom zavadil rukou o její levé ňadro.

Když později generál František Borgia spatřil mrtvého jezuitu, rychle se přežehnal křížem a v duchu zamumlal: „Bohu budiž chvála.“ Už předem se lekl, že tím mrtvým je Šimon Dlouhoveský. Před ním však ležel na nosítkách otec apotékář Jindřich Bridel. Zřejmě měl smůlu, protože se bratru Šimonovi trochu podobal. Ani na chvíli generál nevěřil, že by mohl být zabit pouze náhodou. Až mu přeběhl po zádech mráz při pomyšlení, že ho nezklamala obava z přítomnosti zrádce a špeha v Collegiu Romanu. Ale kdo jím jen může být? Je zřejmě na čase prověřit důvěryhodnost všech zdejších členů Tovaryšstva Ježíšova. Jenže to může trvat celé dlouhé týdny, možná měsíce. V dané chvíli byl alespoň rád, že bibliotékáři včas poradil, aby se na cestu vydal v civilním šatě a v jakési těžko zdůvodnitelné obavě mu to navrhl až v kapli.

Kdo však mohl znát generálův záměr získat recept na lapis philosophorum? Naslouchal snad někdo třetí důvěrnému rozhovoru v jeho pracovně? Znepokojivé otázky se Františku Borgiovi honily hlavou a jeho obvyklá ráznost jako by se pro tuto chvíli vytratila. Naštěstí si toho nikdo z ostatních řádových bratří nevšiml. Všichni připisovali jeho skleslost smutku za mrtvého otce Bridela.

Apotékáře zatím jezuité odnesli do kaple, uložili do rakve a kolem zapálili svíce. „Kdo ho mohl zabít a proč?“ zeptal se kdosi z nich šeptem. Odpovědí bylo jen rozpačité mumlání. „Zřejmě ho přepadl nějaký lotr kvůli penězům. Však jich v Římě žije dost a dost,“ řekl jeden z řádových bratrů po chvíli. Nikdo se s ním nepřel. Zdálo se jim, že je to pro tuto chvíli nejpřijatelnější vysvětlení. Všichni poklekli, aby se za mrtvého naposled pomodlili.

Jen generál František Borgia se nemohl zbavit obav z neznámé hrozby a v duchu si tak trochu vyčítal, že se vůbec začal zajímat o lapis philosophorum. Jenže cožpak mohl jinak? Cožpak nejedná v Božím zájmu? A v tomto zájmu přece nesmí hledět na žádné oběti.

„Nechť ti Bůh pomáhá, bratře Šimone,“ povzdechl si sám pro sebe.

Table of Contents

I

II