M. J. Arlidge

LITTLE BOY BLUE

Copyright © M. J. Arlidge, 2016

The author has asserted his moral rights.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Matúš Kyčina

Jacket design © 2018 by Marek Novák

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Liar Liar (Michael Joseph an imprint

of Penguin Books, London 2016) preložil Matúš Kyčina.

Redigoval Ladislav Sokol.

Obálku navrhol Marek Novák.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava, v roku 2018

ako svoju 1238. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5914-0

1

Vyzeral ako padajúci anjel. Svalnaté telo zavesené vo vzduchu, obnažené až na pár strieborných krídiel, sa hojdalo na hrubých železných reťaziach spustených zo stropu. Prstami sa pokúšal dočiahnuť kľúč pod sebou, ktorý by znamenal slobodu, no ten zostával dráždivo nedosiahnuteľný. Bol vydaný na milosť tej, čo ho držala v zajatí a otáčala, nerozhodná, kam umiestni ďalší úder. Na hruď? Na genitálie? Na chodidlá?

Zhromaždil sa dav zvedavcov, ale jeho to už nebavilo. Celé divadlo ho nudilo – videl ho už stokrát – a urýchlene potreboval nájsť nejaké rozptýlenie. Chodieval na výročný ples pravidelne – bol to spoločenský vrchol S&M sezóny celého južného pobrežia –, no postupne v ňom rástlo podozrenie, že tento rok sa zúčastnil naposledy. Nielenže stretával bývalých, na ktorých by bol najradšej zabudol, desilo ho, že scéna sa stala familiárnou. To, čo kedysi bolo pohoršujúce a zároveň vzrušujúce, zrazu pôsobilo teatrálne a neprirodzene. Stále tie isté ksichty, čo sa donekonečna opakujú, len aby sa stali stredobodom pozornosti.

Možno dnes večer jednoducho nemal náladu. Odkedy sa rozišiel s Davidom, z ničoho nemal radosť. Dorazil sem viac s nádejami ako s očakávaním, no postupne sa v ňom usádzalo iba sklamanie a nechuť. Ostatní sa však bavili – o ponuky hýrivcov rozhodne nebola núdza –, takže v čom je problém? Prečo sa nedokáže zmieriť s prostým faktom, že je sám?

Predral sa k baru a objednal si dvojitého jamesona. Zatiaľ čo barman chystal drink, očami prebehol scénu. Muži, ženy a zvyšok niekde medzi tým sa predvádzali na tanečnom parkete a na malých javiskách – vriaca masa naliata medzi praskajúce steny podzemného klubu. Toto bola ich noc, všetci prišli v náležitých outfitoch – dominátori s gumovými ostňami, panny chránené pásmi cudnosti, škaredé káčatká, z ktorých sa mali vykľuť labute a, samozrejme, gimpovia. Každý sa snažil, čo mu sily stačili.

Znechutene sa otáčal k baru a vtedy ho zbadal. V rozpálenom mori davu vyzeral ako pevný ostrov – obraz úplného pokoja uprostred chaosu, chladne pozoroval návštevníkov klubu pred sebou. Bol to naozaj on? Ťažko povedať. Čierna kožená maska zakrývala celú tvár okrem očí, rovnaký oblek prezrádzal iba štíhlu, bezpohlavnú postavu. Očami kĺzal po neznámom a dúfal, že nájde nejaký záchytný bod, keď vtom si uvedomil, že objekt jeho záujmu hľadí priamo naňho. Zahanbený sa odvrátil. O niekoľko sekúnd sa ho však zmocnila zvedavosť a znova sa pootočil.

Neznámy ho stále uprene sledoval. Tentoraz sa neodvrátil. Oči sa im stretli a držali ako prilepené, desať sekúnd, možno dokonca viac, než sa neznámy zvrtol na päte a kráčal preč do temnejších zákutí podniku.

Bez váhania sa pustil za ním, popri barovom pulte, tanečnom parkete a spútanom anjelovi ďalej dozadu – do miest, o ktoré bol dnes v noci enormný záujem, kde sa odohrávali kratučké vášnivé vzplanutia. Cítil, ako v ňom rastie vzrušenie, pridal, očami sa pokúšal nahmatať obrysy postavy pred ním. Sníva, alebo mu je naozaj nejaký povedomý? Žeby sa stretli v práci, prípadne dokonca súkromne? Alebo je to celkom neznámy človek, ktorý si ho vybral z nejakého výnimočného dôvodu? Zaujímavá otázka.

Neznámy zastal v zanedbanej malej kutici a čakal. Za iných okolností by spozornel a zaváhal. Dnes nie. Teraz na to nebol čas. Vošiel za ním, iba čo za sebou zavrel dvere.

2

Dlhé prenikavé zavytie. Očami mihla doľava, práve včas, aby zachytila zdroj zvuku – vystrašená líška trielila do húštiny –, nenechala sa však rozptýliť a pokračovala hlbšie do lesa. Nech sa stane čokoľvek, predovšetkým udržať tempo.

Pľúca ju pálili, svaly boleli, no nespomalila, drala sa cez konáre, preskakovala vyvrátené pne a v duchu sa modlila, aby ju neopustilo šťastie. Bola už takmer polnoc, na okolí nebolo živej duše, ktorá by jej pomohla, ak by zakopla, no cieľ sa blížil.

Stromy postupne redli, ani lístie už nebolo také husté. O niekoľko sekúnd vystúpila z húštiny – štíhla postava s kapucňou na hlave, náhliaca sa cez obrovskú plochu southamptonského parku Common. Blížila sa k cintorínu na západnom okraji a hoci telo protestovalo, ešte pridala. Už-už dosiahla cieľ, vrazila dlaňami do bráničky, vyhrnula si rukáv a zastavila stopky. Štyridsaťosem minút a pätnásť sekúnd – nový osobný rekord.

Zadýchaná Helen Graceová si stiahla kapucňu a pozrela na nočnú oblohu. Mesiac bol takmer v splne, obloha bez obláčika, mierny vetrík príjemný a osviežujúci. Srdce tĺklo v bláznivom rytme, dolu lícami jej stekal pot, no napodiv sa usmievala, šťastná, že stiahla pol minúty, spokojná, že aspoň mesiac je svedkom jej malého víťazstva. Siahla si na dno síl, ale stálo to za to.

Skrčila sa a začala robiť strečing. Musel to byť nezvyčajný pohľad – osamelá žena sa vykrúca pri zanedbanom cintoríne – a mnohí by jej vynadali, že sa sem vybrala tak neskoro. Lenže medzitým sa z toho stal zvyk a Helen necítila strach ani obavy. Naopak, oceňovala samotu a pokoj – veď vďaka nim mala pocit, že toto je jej miesto.

Helen viedla komplikovaný život plný problémov, často sa dostávala do nebezpečných situácií a len málokde cítila pokoj. Ale tu, len čo sa zmenila na drobnú, neznámu postavičku, nepatrnú v porovnaní s obrovskou čerňou veľkého parku, zrazu bola uvoľnená a šťastná. Ba čo viac, cítila sa slobodná.

3

Nedokázal pohnúť jediným svalom.

Rozhovor bol krátky, rýchlo prešli k tomu hlavnému. Zrazu sa uprostred miestnosti zjavila stolička a neznámy ho na ňu sotil. Vedel dosť, aby mlčal – čaro takýchto zážitkov spočíva v tajomne, anonymite, záhadnosti. Nepodstatné reči ich ničia, no tentoraz nie – tentoraz to vyzeralo, že všetko je, ako má byť.

Oprel sa a dovolil, aby ho pripútal. Cudzinec prišiel pripravený, členky mu omotal hrubou stuhou a priviazal ich k nohám stoličky. Materiál pôsobil na dotyk hladko a príjemne, zhlboka vydýchol – väčšinou držal opraty on, on bol ten, kto musí rozmýšľať, plánovať, konať. Bolo fajn, vymeniť si nachvíľu úlohy. Dávno ho nikto nedržal za ruku a tá predstava ho vzrušovala.

Nasledovali ruky, opatrne mu ich vykrútil za chrbát a priviazal k stoličke koženými popruhmi. Do nosa mu udrela vôňa preparovanej kože – odmalička ho fascinovala a rozoznal by ju kdekoľvek. Zavrel oči – keď človek nevidel, bolo to ešte lepšie – a tešil sa na pokračovanie.

Nasledujúci krok bol o čosi komplikovanejší, no vykonaný s rovnakým jemnocitom. Neznámy najprv rozprestrel vlhké obliečky a vzápätí ho začal dôkladne omotávať, postupoval od členkov vyššie. Po chvíli sa vlhkosť vyparila, plachty stvrdli a obopli mu telo. Onedlho nemohol pohnúť ničím od pása nadol – zvláštny, no rozhodne nie nepríjemný pocit. Nasledoval trup, milenec na noc opatrne zakončil prácu a vrchný diel plachty prelepil silnou striebornou priemyselnou páskou, ktorú mu niekoľkokrát omotal okolo širokých pliec. Zastal až pod ohryzkom.

Otvoril oči a pozrel na neznámeho, čo ho držal v zajatí. Atmosféra v miestnosti nasiakla očakávaním – pokračovať sa dalo viacerými spôsobmi: mohli sa zabaviť obaja, alebo po jednom. Všetko má svoje výhody a bol veľmi zvedavý, ktorú cestu si on alebo ona vyberie.

Celý čas mlčali. Ticho prerušovali iba tlmené údery euro popu, ktorý ohlušoval osadenstvo parketu. Zvuk však akoby prichádzal zďaleka, akoby sa ocitli v nejakom paralelnom vesmíre, spojení daným okamihom.

Lenže neznámy nepodnikol nič, čím by ho potrestal alebo odmenil. Začínal byť netrpezlivý – naťahovanie je fajn, ale všetko má svoje hranice. Cítil nastupujúcu erekciu, úd sa pretláčal von a bola by škoda, keby úsilie vyšlo nazmar.

„Do toho,“ zašepkal. „Nenechaj ma čakať. Strašne dávno som nemal lásku.“

Zavrel oči a čakal. Čo príde prvé? Facka? Úder päsťou? Pohladenie? Dlho sa nič nedialo, až napokon ho čosi pošteklilo na líci. Milenec sa sklonil – cítil, ako mu dýcha na tvár, ako roztvoril pery.

„O lásku tu nejde,“ odvetil. „Toto je číra nenávisť.“

Otvoril oči, ale bolo neskoro. V tej chvíli už mal pásku omotanú okolo brady a úst. Pokúsil sa vykríknuť, jazyk však narazil na odporné lepidlo. Onedlho pokrylo aj líca, sploštilo nos a vzápätí zakrylo oči, svet sa ponoril do čiernej.

4

Helen hľadela do tmy nad mestom. Už sa stihla doma osprchovať a zababušiť do veľkej osušky. Sedela pri veľkom krídlovom okne s výhľadom na ulicu. Adrenalín a endorfíny vyprchali, zostali uvoľnenosť a pokoj. Nechcelo sa jej spať – túžila vychutnať čaro okamihu–, a tak zaujala obvyklú pozíciu pri okne, odkiaľ mala výhľad na svet.

V takýchto vzácnych chvíľach úprimne verila, že jej život nadobudol priaznivý kurz. Stále v ňom číhali starí démoni, no nutkavá potreba využívať bolesť na kontrolu emócií v poslednom čase poľavila. Naučila sa iné spôsoby, ako posúvať hranice vlastného tela. Ešte nemala vyhrané – dá sa to vôbec? –, ale vykročila správnym smerom. Niekedy potláčala nádeje, aby sa vyhla prípadnému sklamaniu, inokedy sa im oddávala. Dnes bol ten deň, keď si dožičila štipku šťastia.

So šálkou čaju v ruke sa zahľadela na ulicu pod sebou. Helen bola nočný živočích a hlbokú noc mala najradšej, čas, keď svet stíchne a zároveň je plný tajomstiev a prísľubov – temno pred svitaním. Bývala vysoko, bola chránená pred očami zvedavcov a mohla nepozorovane sledovať, ako sa nočné tvory rozbehli každý svojou cestou. Southampton odjakživa patril k živým a pulzujúcim mestám, polnočné ulice boli plné robotníkov, študentov, námorníkov, turistov, najmä ako sa vyprázdňovali krčmy. Helen s obľubou sledovala malé ľudské drámy – milenci sa rozchádzali a opäť schádzali, priatelia si sľubovali večnú vernosť, uplakaná žena kráčala s telefónom na uchu, postarší pár sa držal za ruku cestou do postele. Občas si predstavovala, že sa ocitla v ich koži a skúšala odhadnúť, čo ich čaká, aké vrcholy a pády im život pripravil.

Ešte neskôr sa naskytli iné zaujímavé výjavy – noční vtáci, čo sa prebúdzajú v najtemnejšom okamihu dňa. Pohľad na nich neraz zabolel – bezdomovci, samotári a opilci sa plahočili na svojich bezcieľnych potulkách po meste. Inokedy človek spozornel – bitky medzi opitou mládežou, feťák, ktorý sa zakráda k opustenej budove naproti, partnerská hádka, čo sa preniesla na ulicu. A občas sa aj zasmiala – bažanti si požičali nákupný košík, jazdili po meste a zrejme vôbec netušili, kde sú a kadiaľ by sa mali vrátiť.

Život sa jej odvíjal pred očami a Helen sa doň s radosťou vpíjala, omámená pocitom všemohúcnosti z vyvýšeného bydla. Niekedy si v duchu nadávala, že sa správa ako voyeur, no väčšinou sa poddala a voľkala si v spoločnosti čudesných kumpánov. Ktovie, či niekomu tam dolu napadlo, že naňho hľadí neznámy pár očí, a ak áno, či mu to stálo za zamyslenie. No a občas, keď sa jej zmocňovali temnejšie nálady, dumala, aké by to bolo, keby niekto sledoval ju.

5

Zdravotnícke nožnice ležali pohodené na podlahe, nedotknuté. Masívny nástroj bol navrhnutý tak, aby prestrihol šatstvo, lepiacu pásku ba dokonca kožu – vlastnosti, ktoré zostanú nevyužité. Dnes večer sa vykúpenie nekonalo.

Stolička sa prevrátila, keď sa vydesená obeť pokúšala vyslobodiť z popruhov. Na zviazaného muža bol teraz zvláštny pohľad, nezmyselne sa vzpínal na podlahe, zatiaľ čo v ňom narastalo zdesenie a jeho dych sa krátil. Isté bolo, že popruhy držia a koniec sa blíži. Útočník stál nad ním a odhadoval, aká bude príčina smrti. Prehriatie organizmu? Zadusenie? Infarkt? Dopredu sa to nedalo určiť a tá neistota ho príjemne dráždila.

Pohyby obete sa postupne spomaľovali. Nemalo zmysel ďalej sledovať divadlo, najmä keď ich každú chvíľu mohol prekvapiť nejaký úchylák. Jeho práca sa skončila.

Otočil sa a pomaly postupoval k dverám. Dôjde im to? Pochopia, s čím majú dočinenia? Čas ukáže, no nech sa stane čokoľvek, prinajmenšom jednu vec polícia, verejnosť ani tí čudáci rozhodne neprehliadnu: láskyplne obviazaného človeka, ktorého pomaličky opúšťajú sily, zatiaľ čo si poňho ide smrť.

6

Kde len môže byť?

Rovnaká otázka mátala Sally už niekoľko hodín. Pokúšala sa zaspať, no musela sa vzdať. Najprv zapla rádio, neskôr zažala lampu, že bude čítať. Lenže slová zrazu nedávali zmysel a na konci strany nebola o nič múdrejšia ako na začiatku. Napokon rezignovala, zhasla a len tak ležala potme. Často si robila zbytočné starosti, uvedomovala si, že za každým rohom vidí strašidlo. Ale na trochu starostí predsa má právo, nie? Paul už zase ťahal do noci.

Pred niekoľkými týždňami by si z toho nerobila ťažkú hlavu. Paul bol ambiciózny, tvrdo pracoval a vytrvalo sledoval svoj cieľ – neľútostná pracovná disciplína znamenala, že za dvadsať rokov manželstva mu neraz vychladla večera. Lenže pred troma týždňami sa mu urgentne pokúšala dovolať, pretože sa ozvala jeho matka. Mobil bol nedostupný, skúsila teda sekretariát, kde jej oznámili, že Paul odišiel z kancelárie presne o piatej. Ručičky na hodinách v kuchyni neúprosne ukazovali osem. Sally zostala ako obarená. V hlave sa jej vynárali rôzne scenáre – nehoda, pomer –, no nejako sa jej podarilo potlačiť ich, a keď sa neskôr vrátil živý a zdravý, zahryzla si do jazyka.

Lenže onedlho znova zavolal, že sa zdrží v práci, a vtedy už nazbierala odvahu a vybrala sa za ním. Do kancelárie dorazila vyzbrojená priehrštím výhovoriek, napokon ich však nemusela použiť, pretože tam nebol. Opäť odišiel načas. Podarilo sa jej zamaskovať podráždenosť pred sekretárkou? Zdalo sa, že áno, ale ktovie? Možno o tom už dávno vedela. Hovorí sa, že manželka sa to vždy dozvie posledná.

Bol Paul ten typ muža, ktorý by mal pomer? Čosi jej nahováralo, že nie. Manžel bol staromódny katolík, ktorý sľúbil, že si bude ctiť ich zväzok a myslel to vážne. Viedli šťastný manželský a rodinný život. Sally sa navyše o seba vzorne starala, udržala si atraktívnu postavu aj po pôrode dvojičiek a bola si stopercentne istá, že Paul ju stále považuje za príťažlivú, hoci v poslednom čase sa naozaj menej milovali. Neexistuje, namietala v duchu proti predstave, že by svoju lásku venoval inej. Ale neverí každá ohrdnutá žena, že manžel je poctivec, až kým sa neprevalí, že je záletník?

Minúty sa neuveriteľne vliekli. Čomu sa môže venovať tak neskoro v noci? A najmä s kým? Viackrát za posledných niekoľko dní si chcela s manželom pohovoriť, no ani raz nenašla správne slová. A okrem toho, čo ak sa mýli? Čo ak Paul chystá nejaké prekvapenie? Ako by sa cítil, keby ho neopodstatnene obvinila z nevery?

Popravde sa však predovšetkým bála. Jediná otázka im mohla prevrátiť život naruby. Takže aj napriek tomu, že nespala a hľadala spôsob, ako ju šetrne nadhodiť, kdesi hlboko tušila, že sa na ňu nikdy neodhodlá. Nie preto, že by ju nezaujímala odpoveď, ale preto, aké by mohla mať následky.

Table of Contents

1

2

3

4

5

6