Winter Renshaw

THE PERFECT ILLUSION

Copyright © 2017 by Winter Renshaw

All rights reserved.

Translation © 2018 by Michal Komžík

Jacket design © 2018 by Matej Rudinský

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5919-5

EPIGRAF

Hovoria, že čas všetko zahojí. Aj jazvy, ktoré si mi zanechal, miznú. Hladím ich a snažím sa prebudiť aspoň trošku

z toho, čo som cítila, keď si odišiel. Možno to nebola láska, ale bolo to najviac, čo som kedy zažila.

S. Stepová

1. kapitola

MARI

Vážený pán Rutherford,

týmto Vás chcem slušne požiadať o uznanie mojej dvojtýždňovej výpovednej lehoty. Od piatka 26. 5. sa vzdávam pozície Vašej osobnej asistentky. Urobím všetko pre to, aby táto zmena vo firme prebehla čo najhladšie.

S úctou

Maribel Collinsová

Tlačila som perom do hrubej lepenky, vyrývala svoju úhľadne napísanú výpoveď, no potom som pokrčila papier a odsunula ho do rohu stola. To je príliš ohľaduplné a Hudson Rutherford si žiadnu ohľaduplnosť nezaslúžil. Bolo pol ôsmej, čiže mi zostávalo tridsať minút na to, aby som vymyslela niečo lepšie – niečo, čo zanechá trvalý dojem. Bol síce len máj, no aj tak stihol okrem mňa vystriedať ešte ďalšie dve osobné asistentky. Nie div, že preňho nikto nevydržal pracovať dlhšie ako jeden alebo dva mesiace.

Niekto mu to mal konečne povedať. Tak som sa toho musela chopiť.

Odkašlala som si a znovu som začala písať.

Hudson,

si drzý a bezohľadný a už pre teba nechcem viac pracovať. Myslíš si, že sa okolo teba točí celý svet. Dvíha sa mi žalúdok, keď si spomeniem na tvoje obrovské bohatstvo a na tvoj tajný stojan na vizitky s telefónnymi číslami žien, ktorý schovávaš v tretej zásuvke naľavo. Krásu ti špatí namyslenosť a arogancia a som presvedčená, že dobrosrdečnosť si nevidel ani z rýchlika. K zamestnancom sa správaš ako k najatým sluhom a si ten najpokryteckejší sviniar, akého som kedy stretla.

Pracujem šesťdesiat hodín týždenne a ani raz si sa mi nepoďakoval, nič si mi nepreplatil a nedočkala som sa ani dobrej spätnej väzby. Už ma nebaví robiť podradného poslíčka a nestrávila som štyri roky na vysokej škole len preto, aby som ti kopírovala papiere a varila kávu.

Na toto som sa neprihlásila! Oklamal si ma!

Bez akejkoľvek úcty a vďačnosti

Mari

S povzdychom som pokrčila ďalší výtvor. Môj odkaz sa asi stratil vo víre všetkých tých nenávistných slov a za žiadnych okolností som nechcela vyznieť ako cintľavka.

Mala som všetkého po krk. Bola som unavená.

Cítila som sa zbytočná, nedostatočne zaplatená a prepracovaná.

Ale nebola som žiadna cintľavka.

Pokrčený papier som hodila do koša a zobrala som ďalší list hlavičkového papiera. Vykašľala som sa na formality a zvolila priamočiarejší prístup. Mama mi raz povedala: „Nejde o to, čo povieš, ale o to, čo nepovieš.“ A otec stále hovorieval, že za človeka hovoria skutky a nie slová. Asi len priveľa rozmýšľam. S pevne uchopeným perom som naškrabala poslednú verziu.

Hudson,

KONČÍM.

Mari

Skvelé!

S úškrnom na tvári som obdivovala svoje dielo, zložila ho na tretiny a potom som ho zasunula do krémovej obálky, ktorá v ľavom hornom rohu mala logo Rutherfordova architektonika. Oblízala som okraj obálky a napísala na ňu svoje meno. Položila som ju na kôpku s poštou. Chcela som mu ju podať hneď pri jeho príchode. Dať mu chvíľu na prečítanie, ja by som sa zatiaľ zbalila a odklusala rovno k výťahu, aby ma nestihol zastaviť.

„Mary.“ Odtrhla som pohľad od stola a uvidela Hudsona, ako si vykračuje do práce v značkovom námornícky modrom obleku a tenučkej čiernej kravate. Vtedy prišiel skoro.

„Volám sa Mari!“ Povedala som mu to azda miliónkrát. Zacítila som jeho cédrovo-machovú kolínsku. Okrem nej sa mi na ňom nič nepáčilo. „Rýmuje sa to s Bali, spomínate?“ Pozrel na mňa s prižmúrenými očami a naklonil sa ku mne. Vtedy som si všimla, že má pravú ruku zdvihnutú k uchu a telefonuje.

Hudson nezareagoval, len si z okraja stola zobral poštu a svižným krokom prešiel cez chodbu k obrovskej kancelárii so sklenenými stenami. Vždy keď som tam musela ísť, zovrelo mi žalúdok.

Kancelárske priestory navrhol on. Všade sklenené steny, človek tam nemal žiadne súkromie. Všetko bolo uhladené a moderné. Gaštanovohnedé sedačky, biele steny, recyklované drevo a na zákazku vyrobené svetelné inštalácie, inšpirované americkou modernou predchádzajúceho storočia, pracovali v tandeme, aby vytvorili priestor hýriaci kreativitou. Aj všetky dekoratívne doplnky musel odsúhlasiť náš najvyšší. Mesiac predtým som si priniesla sivý keramický kvetináč na orchidey, ale na Hudsona bol vraj príliš pochmúrny a priemyselný. Tvrdil, že by mu to dokurvilo energiu – používa slová ako „kurviť“ a „energia“, pretože si myslí, že to z neho robí akéhosi renesančného vodcu.

Srdce mi bilo nesmierne rýchlo a išlo ma roztrhnúť, nevedela som, či mám utiecť, alebo počkať. Hudson si väčšinou čítal poštu hneď zrána, ale s najväčšou pravdepodobnosťou ešte telefonoval.

Prstami som klopkala po sklenenej doske stola, nohami som sa pevne zapierala o drevenú podlahu, hoci boli ako zmrznuté na kosť. V momente, keď zazvonil telefón, srdce mi spadlo až do gatí. Nebála som sa ho – len som neznášala, keď niekto robil scény. A mala som pocit, že Hudson sa z tohto pokúsi spraviť veľkú vec.

„Prosím?“ odpovedala som a pozerala sa na identifikáciu volajúceho. Na obrazovke blikala Hudsonova klapka.

Hudson vydýchol. Och bože!

Prečítal si to.

Vedela som, že nastane moment pravdy.

„Mary, čo to má znamenať?“ spýtal sa ma.

„Čo… myslíte, pane?“ opýtala som sa. To bola ďalšia vec, ktorá ma žrala – ktorý dvadsaťdeväťročný architekt má toľko drzosti, že ste ho museli oslovovať „pane“?

„Táto pozvánka na galavečer nadácie Brown-Hauer! Mali sme na ňu odpovedať pred dvomi týždňami. Zavolajte im a spýtajte sa, či je už neskoro,“ rozkazoval monotónnym hlasom. V pozadí bolo počuť trhanie papiera. Mlčal.

„A nepovedali ste, že tam nechcete ísť?“ odvetila som. Ani neviem, prečo som sa ho to vôbec pýtala, pretože určite povedal, že nechce ísť. Veď to mám aj v emaile…

„To som povedal?“ cynicky sa zachichotal.

„Áno.“

„Nespomínam si, že by som niečo také povedal.“ Vydýchol. „Niečo také by som nikdy nepovedal. Určite nie na nadáciu Brown-Hauer. Veď na ten galavečer chodia všetci architekti z celého sveta, ktorí niečo znamenajú. Myslíte si, že mi šibe?“

Mierne zdvihol hlas a ja som zadržala dych. Mala som položiť a vypadnúť.

„Mary,“ oslovil ma.

„Mari,“ opravím ho. „Rýmuje sa to s Bali.“

To len pre prípad, že pred dvomi minútami prepočul…

„Môžete sem prísť na minútku?“ spýtal sa sebaisto. Aj jeho víťazná nátura bola taká neoblomná. „Musíme sa o niečom porozprávať, a to okamžite!“

Od úzkosti mi stŕpla aj sánka. Ja viem, mala som mať toho sviniara úplne v paži. Ale jeho vyvrhlo vari samotné peklo. Pre takýchto ľudí museli v baroch zaviesť kokteilové akcie 1 + 1 zdarma.

Ale čoskoro mi už mal prestať rozkazovať.

Bola som presvedčená, že si prečítal môj list a chce ma od toho odhovoriť, no ja by som sa nedala.

Dvihlo mi žalúdok a bála som sa, že budem vracať – nie však od nervozity.

Ani od strachu.

Bola som totiž tehotná a ranná nevoľnosť mi dávala riadne zabrať.

„Dajte mi chvíľu,“ odvetím a načiahla som sa za fľašou s odstátou vodou, ktorú som mala položenú pred sebou, i keď pohľad na ňu mi ešte pohoršil. Ráno som si po ceste do roboty chcela kúpiť sucháre a zázvorovú malinovku, ale úplne som na to zabudla. Mala som hlavu plnú pochybností z vlastného rozhodnutia dať v práci okamžitú výpoveď, pričom čoskoro som mala byť osamelou matkou.

„Vy možno máte času nazvyš, ale ja nie,“ odvrkol.

„Nech ide o čokoľvek, určite to počká. Do mojej kancelárie! Okamžite!“

Hudson položil skôr, ako som začala protestovať, a skôr, ako som si to rozmyslela, kráčala som dozadu do jeho kancelárie. Hotový Darth Vader na misii. Ťažké dýchanie aj všetko ostatné, čo k tomu patrí.

Opakovala som si:

Dokážem to.

Neustúpim.

Dám výpoveď.

A vyjdem odtiaľto so vztýčenou hlavou.

Za inakších okolností by som trikrát zaklopala na dvere a počkala, kým mi dovolí vstúpiť. Ale keďže všetky steny boli z krištáľovo priezračného skla a on sa pozeral rovno na mňa, načo by som to robila, keď čoskoro už aj tak budem preč?

Vletela som do kancelárie, ruky si dala v bok a postavila sa do dverí. Hudson sa zaklonil v stoličke, ruky si držal za krkom a na jeho výrazných perách hral veselý, malý úškrn, dokonalý protiklad tomu škodoradostnému tónu, aký pred chvíľou použil.

Ten chlap bol samý protiklad. Už mi z toho šibalo.

„Čo je to s vami, Mary?“ spýtal sa a prezrel si ma od hlavy až po päty a zasa naspäť. „Je piatok, uvoľnite sa.“

Letmo som pozrela na jeho stôl. Môj list ležal navrchu kôpky pošty.

Stále ho neotvoril…

„Čo potrebujete?“ Pýtam sa len zo zvedavosti, nemala som v úmysle tomu sviniarovi ďalej robiť slúžku.

„Dostali ste môj raňajší email?“ spýtal sa.

Och áno. Neslávne známe predpracovné emaily, ktoré posielal o piatej ráno z bežiaceho pásu. Ako som len mohla zabudnúť?

Zmraštilo sa mi obočie. „Ešte som nemala čas prečítať si ho.“

„Potrebujem, aby ste mi o desiatej vyzdvihli veci z čistiarne, zaniesli ich ku mne domov, potom sa zastavíte v Palmetových lahôdkach a kúpite mi jednu štvorku bez horčice. A nezabudnite ju pred odchodom skontrolovať. Naposledy ste tak neurobili a viete, že z duše nenávidím premočený chlieb. Och! A po obede zavoláte do nadácie Brown-Hauer a zabezpečíte mi vstupenku na ich galavečer. Hneď ako skončíte, pošlite mi email, aby som vedel, že ste nezabudli…“

Mlel ďalej, no ja som ho nevnímala. Na bokoch som zovierala päste a pred očami sa mi zatmelo. Nemusel ma po každej požiadavke ešte aj uraziť.

Pre toto…

Pre toto som ho nenávidela.

Pre toto som musela podať výpoveď. Okamžite.

Bol to mikromanažujúci puntičkár.

Mohol si hovoriť, čo chcel, nepresvedčil by ma.

Keď som prišla na Manhattan, oči mi div že nežiarili, malé nebraské srdiečko som mala zaliate optimizmom a nádejou. Chcela som uspieť, chcela som niečo znamenať. Nemohla som tušiť, že v New Yorku bude každému ukradnuté, že som bola najlepšia študentka na nejakej súkromnej univerzite Pánu Bohu za chrbtom. Však tu o nej ani nechyrovali! Tu išlo len o to, koho poznáš. A keď si nikoho nepoznala, mala si dve možnosti: pretrtkať sa na vrchol, alebo pracovať až do úmoru a dúfať, že ti niekto podá ruku.

Zaumienila som si, že sa pri tom nedám ponižovať, ale prijať pozíciu v Rutherfordovej architektonike bol krok nesprávnym smerom.

Snahu vybudovať si poriadny životopis poctivým spôsobom som mohla hodiť do koša.

„Mary, počúvate?“ spýtal sa ma a predklonil sa na stoličke, lakťami sa oprel o sklenenú dosku stola. Za ním sa rozprestieral pohľad na centrum Manhattanu zboku lemovaný knižnicami siahajúcimi až po strop, ktoré boli naplnené architektonickými skriptami, magazínmi a luxusnými ilustrovanými knihami od výmyslu sveta. Ak mal Hudson Rutherford ešte jednu pozitívnu vlastnosť – okrem toho, že voňal peniazmi a sršal neznesiteľným šarmom, ktorý nik iný okrem mňa nevedel prekuknúť –, tak to bolo jeho nadšenie pre architektúru. Ten chlap žil pre dizajn, a keby bolo treba, tak preň aj umrie.

Keby som nemala plné ruky s nenávidením Hudsona, možno by som jeho nesmiernu vášeň aj považovala za sexi…

Odvetila som: „Nie.“

„Ako, prosím?“ vysmial sa mi a ešte predtým, ako si vystrel plecia a napravil si na svalnatej hrudi úzku čiernu kravatu.

„Keď sa so mnou rozprávate takýmto spôsobom,“ pri svojom prejave som držala hlavu vztýčenú, „nemám chuť vás počúvať. Nemôžem za to, je to automatická reakcia.“ Zovrel čeľuste, ale oči mu zažiarili a ja som sa zamyslela, či mu už niektorá asistentka niekedy vôbec povedala, čo si o ňom myslí.

Pochybovala som.

„Mám sa s vami rozprávať, ako keby sme boli na rovnakej úrovni? Ako keby sme boli rovnocenní?“ odfukoval pri otázkach. „Mary, som váš šéf, váš nadriadený.“

„A práve preto by ste ma mali rešpektovať, aspoň o trošku viac. Hovorí sa tomu profesionalita.“ Pery som mala stuhnuté a meravé. Nechcelo sa mi veriť, že sú to moje slová… „Varievam vám kávu. Zdvíham za vás telefón. Nosievam vám obed. Robím všetko, o čo ma požiadate, pretože ja som tá hlupaňa, ktorá sa prihlásila na túto pozíciu, ale vy sa ku mne správate ako k fackovaciemu panákovi. Ak na niečo zabudnete, je to vždy len moja chyba. Ak niekto iný na niečo zabudne, aj tak je to moja chyba. Ak sa vám nedarí, je to moja chyba. Ak týždenne odpracujem šesťdesiat hodín namiesto svojich dohodnutých štyridsiatich, tak zo mňa urobíte lajdáčku. Ak vás požiadam o deň voľna, tak mi skoro vždy poviete ,nie‘. Hudson, pracovať pre vás je vyčerpávajúce. Sú to len dva mesiace a už nevládzem.“

„Čo mi chcete povedať?“ začudoval sa. Snažila som sa z jeho bezvýraznej tváre niečo vyčítať, ale nedalo sa. Nikdy neukázal, čo skrýva v talóne. Nevedela som, či panikári, či je pokojný alebo v úplne inom rozpoložení.

Ukázala som na list nachádzajúci sa navrchu hromady s poštou a povedala som: „Končím!“

Zvrtla som sa na opätkoch a odišla z kancelárie. Upaľovala som, aby som čo najrýchlejšie opustila miesto, ktoré som posledné dva mesiace nazývala krištáľový palác.

„Počkajte,“ kričal po mne, zatiaľ čo som si to namierila k svojmu stolu po veci. Obzrela som sa a uvidela ho, ako stojí v sklenených dverách. „Skôr ako odídete, rád by som sa s vami dohodol.“

Ha! Presne ako som čakala.

Uškrnula som sa, prevrátila som oči, ale nezastavila sa.

„Nie, ďakujem!“

„Mary.“ V hlase mal hlboké chrapčanie, ale ja som kráčala ďalej, opätky mi klopkali na podlahe z recyklovaného dreva.

Keď som podišla k svojmu stolu, zo spodnej zásuvky som vytiahla kabelku a nahádzala do nej niekoľko osobných predmetov: krém na ruky, balzam na pery, malé núdzové balenie čokolády a záložnú fľašu na vodu. Prihodila by som aj niekoľko firemných pier, pretože vyzerali sakramentsky nóbl, ale už nikdy som nechcela logo Rutherfordova architektonika ani len vidieť. Aby som nezabudla, stiahla som z kľúčenky kľúč od výťahu, ktorým som chodievala do jeho apartmánu, a pleskla ho na stôl.

„Dobre.“ Náhla blízkosť Hudsonovho hlasu mi rozbúchala srdce. Letmo som pozrela dohora a zistila som, že stojí predo mnou. Hladké ruky mal položené na stole a nakláňal sa nad ním. Pozrela som mu do zafírovomodrých očí, no neuhla som pohľadom. „Pokojne odíďte. Doriti, ja vám v tom brániť nebudem. Dozajtra poobedia budem mať za vás náhradu.“

Falošne som sa usmiala. „Som rada, že si všetko zariadite.“

Prehodila som si kabelku cez plece a postavila som sa. Zbežne som pozrela smerom k výťahu, na ktorom sa otvorili dvere a vyšla z nich Hannah z učtárne. Naše pohľady sa stretli a jasne som rozoznala ten výraz na jej tvári: No doriti…

Škoda, že som sa nechystala zostať dlhšie, aby som jej mohla povedať, že všetko je v poriadku. Ale v absolútne kurevskom poriadku.

„Zbohom, Hudson. Želám vám veľa šťastia pri hľadaní vhodnej náhrady. Je mi ľúto, že som nebola presne tá, ktorú ste potrebovali.“ Vystúpila som spoza stola a sarkasticky sa na neho uškrnula. Nečakala som však, že ma chytí za zápästie a pritiahne k sebe. „Čo to robíte, dopekla?“

Vytrhla som ruku z jeho zovretia a priložila si ju na hruď s pevne zovretou päsťou.

„Ešte jedna vec, skôr ako odídete…“ Už nemal v očiach taký agresívny výraz. Zmäkol mu natoľko, až ma takmer presvedčil, že chce byť ku mne úprimný, a to po prvýkrát, odkedy ho poznám.

Snažila som sa nesmiať príliš nahlas a pokrútila som hlavou. „Nie.“

„Vypočujte ma,“ zareagoval.

„Prečo by som mala?“

„Lebo sa vám za to patrične odvďačím.“

Prevrátila som oči a zhlboka sa nadýchla, pozastavila som sa nad vlastnou zvedavosťou. Čo také by mohol odo mňa chcieť? Od roztrpčenej zamestnankyne, ktorá sa práve pokúša ujsť z jeho kancelárie?

Zaškŕkalo mi v žalúdku a ďalšia vlna rannej nevoľnosti sa vo mne pretransformovala do značného návalu tepla. Na čele sa mi začali lesknúť kropaje potu. Bolo mi na vracanie, a ak by mi neuhol, ovracala by som celý jeho úchvatný pradovský oblek.

Nával pominul a rozplynul sa do prázdna. Nadýchla som sa čistého nemocenského vzduchu. Hudson trval na tom, aby nám takýto vzduch vypúšťali cez prieduchy do kancelárie. Vraj mu pomáha „udržiavať si nepoškvrnenú energiu“.

„Prepáčte, ale neexistuje nič, čo by ste teraz mohli povedať alebo urobiť, aby som odpracovala čo i len jeden ďalší deň po vašom boku. Už vám nespravím žiadnu láskavosť, Hudson. Neviem vás vystáť.“

Panebože! Drala sa zo mňa ďalšia spŕška slov, cítila som, ako sa mi rúti z hrude nezastaviteľnou rýchlosťou.

„Naparujete sa, ako keby ste boli lepší ako všetci ostatní,“ vychrstlo zo mňa. „Ste egocentrický, arogantný, chladný, neohľaduplný a drzý. A ak si myslíte, že ma presvedčíte, aby som tu zostala, blúznite. Zbohom!“

Kútik jeho úst sa vykrútil do úškrnu a na pol sekundy odhalil lícnu jamku, ktorá ma z ničoho nič a veľmi nevhodne oslabila v kolenách. Nenávidela som jeho krásny výzor, bol taký odzbrojujúci a rozptyľujúci.

„Upokoj sa, Mary.“ Rozprával potichu, a keď sa ku mne naklonil, nadýchla som sa a nevedomky som si začala užívať hrejivú a pižmovú vôňu sálajúcu z jeho pokožky. „Ja viem, že pre mňa pracovať je hotové peklo. Som si toho plne vedomý.“

„Prečo s tým dačo nespravíš?“

„A prečo by som mal? V tomto meste sa to len hmýri dievčatami, ako si ty, ktoré by ma na kolenách prosíkali, aby tu mohli pracovať. Prečo by som sa mal kvôli nim zmeniť? Okrem toho, na svete je kopa sviniarov, rovnako zlých ako ja, a tí takisto číhajú na svoju korisť. Ak to zamestnanci nevydržia u mňa, tak to určite nevydržia ani u niekoho iného. Ja to vidím tak, že vám všetkým robím láskavosť. Pripravujem vás na skutočný svet.“

„Nechce sa mi veriť, že všetci šéfovia sú ako ty.“

„Tak potom si nesmierne naivná.“ Odfúkol a indigovomodré oči uprel na strop a potom na mňa. „Nech je, ako chce, tri milióny dolárov.“

„Aké tri milióny dolárov?“ Žmúrila som na neho, pretože som nevedela, čo tým myslí.

„Ak mi pomôžeš, dám ti tri milióny dolárov. Na ruku. A už nikdy viac nebudeš musieť pracovať s týmto neznesiteľným sviniarom.“

Uťahoval si zo mňa.

„Tebe totálne preskočilo. Ja tu určite nezostanem trčať. A už vonkoncom nie ako tvoja osobná asistentka. Mám na viac.“

„Nechcem, aby si bola mojou osobnou asistentkou.“

„Okej, nech je to čokoľvek, nemám záujem. Vyštudovala som obchodnú analytiku a medzinárodný obchod a ešte som si ako vedľajší odbor spravila aj finančníctvo.“ Napnem ruky, ktoré mám prekrížené na hrudi. Snaží sa ma nalákať na peniaze, ale mňa nedostane. Neviem, čo za ťahy to na mňa skúša. „Poznám svoju hodnotu a viem, kedy mi robota za to nestojí.“

„Ale vieš, že tri milióny dolárov je veľmi štedrá ponuka, však? Keďže si, ehm, vyštudovala finančníctvo ako vedľajší odbor a vieš toho toľko o… skutočných hodnotách?“ Snažil sa potlačiť úsmev, akoby ma nebral vážne.

„Môžeš s tým prestať?“ položila som si ruku na pravý bok.

„S čím?“

„Správať sa tak strašne povýšenecky? Stále to isté dookola.“

„Popracujem na tom,“ odvetil. „Ak sa rozhodneš zostať.“

„Nemusíš,“ pripomenula som mu, „nezostanem.“

„Vykašli sa na svoju pýchu a pomôž mi,“ povedal. „Neoľutuješ.“

„Nie,“ snažila som sa vyznieť najpresvedčivejšie, ako sa len dalo. Znovu ma zachvátila vlna nevoľnosti. Asi mi chcela v tichosti pripomenúť, že už nejde len o mňa. „Nech mi chceš ponúknuť čokoľvek… nemám záujem.“

Asi mesiac dozadu som mala taký vyčerpávajúci sexuálny absťák, akému by nemala čeliť žiadna dvadsaťpäťročná baba, a tak som si stiahla jednu z tých sprostých zoznamovacích aplikácií, ktoré aj tak všetci používajú len vtedy, keď si chcú zakefovať, a našla som si perfektného milenca na jednu noc.

Myslela som si, že som to dobre vymyslela. Brala som antikoncepciu, on použil kondóm. Prijali sme všetky potrebné opatrenia.

Študoval na Ivy League, aspoň mi to tvrdil, a volal sa Hollis ako správny zbohatlík. Na všetkých jeho fotkách bol ostrovček Nantucket a plachetnice a v profile mal uvedený citát od F. Scotta Fitzgeralda. Na stretnutí sa Hollis správal priateľsky a slušne, bol pekne upravený a ostrihaný. Mal očarujúce medovohnedé oči a husté pieskovohnedé vlasy, presne ako na fotkách. Bola to celkom uspokojujúca noc, možno trošku nudná. Ale prázdnotu mi vyplnila a splnila svoj účel, a potom každý šiel svojou cestou.

Žiaľ, pred niekoľkými dňami som náhodou otvorila balenie s antikoncepciou a uvedomila som si, že je ďalší týždeň a ja sa už tri dni napchávam lentilkami, ale červená armáda bola v nedohľadne. O hodinu nato som si v lekárni kúpila rôzne vysoko citlivé tehotenské testy.

Ani za svet som nechcela uveriť, že práve ja som sa ocitla zoči-voči celej fúre svetlomodrých plusiek a ružových vysmiatych tváričiek.

Odvtedy išlo všetko do čerta.

Ako prvé som zavolala Hollisovi – ako otec mal na to nárok. Asi sa na neho usmialo šťastie, lebo číslo už nemal v prevádzke. Inak som sa s ním skontaktovať nevedela, ani jeho priezvisko som nevypátrala. Na tej zoznamovacej aplikácii som stratila celé hodiny v márnej nádeji vypátrať ho, ale ako keby sa pod zem prepadol.

Zostali sme len my dvaja…

Ja a tá malilinká bytosť, za ktorú som odvtedy niesla zodpovednosť – len ja a nik iný.

Cez víkend som si chcela v byte zbaliť veci, použiť posledné zvyšky z kreditky, prenajať si nákladiak a zanechať za sebou ohnivú čiaru rovno až do Nebrasky. V New Yorku by som s bábätkom nevyžila, aspoň nie sama. A keďže som už nemala ani zamestnanie, nemala som ako zaplatiť nájomné za tú škatuľku od zápaliek.

„Si hlupaňa.“ Hudson sledoval, ako som si cez plece prehadzovala kabelku a potom upierala zrak na výťah v diaľke. „S toľkými peniazmi, správnymi investíciami a trochou času by sa z teba mohla stať veľmi bohatá žena. Ak odmietneš, do smrti budeš pracovať len pre sviniarov, ako som ja, a to len preto, lebo si bola príliš pyšná povedať áno na jednu malú službičku.“

„Snažíš sa ma zneistiť,“ odvetila som. „Pokúšaš sa ma zmanipulovať. Ja som ťa už dávno prekukla, Hudson. Si len samoľúby sviniar. Nezmenil by si to, ani keby si chcel.“

„Máš pravdu. Ja a každý druhý chlap v tomto meste.“ Hebké a silné ruky si strčil do nohavíc a vydýchol ako chlap, ktorý je na svoje správanie hrdý a nikdy sa zaň neospravedlní. „A nie si aspoň trošku zvedavá? Ani nechceš vedieť, čo od teba chcem?“

„Popravde, nechcem.“ Pery sa mi zmraštili do jedného kútika. „Platíš mi štyridsaťtisíc ročne, z toho sa v tomto meste nedá vyžiť. Zdieraš ma ako otroka. Ani si nechcem predstaviť, koľko by som musela makať, aby som si zaslúžila tie tri milióny.“

„Mary, ako ti ide herectvo?“ spýtal sa ma bez ohľadu na moje odmietnutie.

„To je čudná otázka.“

„Vôbec nie je čudná. Je celkom priamočiara. Prestaňme strácať čas a odpovedz.“

„Na strednej som chodila do divadelného krúžku,“ odpovedala som, jemne som si odhrnula vlasy z tváre a vyšponovala plecia ako divadelníčka hrdá telom i dušou.

„Niekoľko rokov som sa tomu venovala aj na výške a hrávala som v komunitnom divadle.“

Hudson sa usmial.

Ešte nikdy som ho nevidela usmiať sa takto doširoka.

„Skvelé.“ Modré oči mu zvráskaveli v kútikoch. „Teba musím mať, Mary. Beriem ťa.“ Spadla mi sánka. „Čo ma… berieš? Ja som nesúhlasila… Neberiem… nikdy.“

Hudson ma chytil za zápästie a odtiahol ma tesne k hlavnému vchodu do kancelárie, aby nás ostatní nepočuli.

„Pozri,“ hovoril potichu. Priblížil sa. „Som si istý, že sa zamýšľaš nad tým, čo ti to tu, kurva, ponúkam, a právom. No ver mi, keď ti hovorím, že ti to zmení život. A môj takisto! Som predsa samoľúby bastard, to vieme obaja. Ale nikde inde si tak ľahko nezarobíš tri milióny, a keď bude po všetkom, viac ma už ani neuvidíš a už nikdy nebudeš musieť pracovať pre dakoho, ako som ja. Každý si príde na svoje, Mary. Urobila by si riadnu kravinu, ak by si to odmietla.“

Nadýchla som sa, a skôr ako som vydýchla, zadržala som dych. Keď sa naše pohľady stretli, v duchu som si vynadala za to, že som sa nad ponukou od toho diabla vôbec pozastavila.

Jasné, vyzeral k svetu. Tá jeho výrazná brada, úškrn s veľkými lícnymi jamkami, vlasy kávovej farby, oceľovomodré oči, bežecká postava, značkový šatník a obrovské IQ – no ja som našťastie ešte nikdy nestála v rade, aby sa mi z neho dačo ušlo… I tak neexistovalo nič, čo by zakrylo ohavnosť, ktorú skrýva pod tou dokonalou a naleštenou fasádou.

Bez toho, aby som niečo povedala, otočila som sa na opätku a stisla tlačidlo na najbližšom výťahu.

„Čo to robíš?“ začudovane sa opýtal zrýchleným hlasom.

Dvere sa otvorili, uškrnula som sa a pokrčila som plecami. „Riadnu kravinu.“

2. kapitola

HUDSON

Keď som vošiel do budovy, zarazila ma výrazná vôňa karí a vysmážaného jedla. Schodisko na tretie poschodie bolo zle osvetlené a úzke – určite nie podľa predpisov. Znovu som si na mobile prečítal email, aby som sa ubezpečil, že som na správnom mieste, a potom som navrchu schodiska zahol za roh.

Pohľad mi dopadol na pokrivenú päťku na konci chodby, a skôr ako som pokračoval, upravil som si uzol na kravate a odkašľal.

Neznášala ma – z duše ma nenávidela – a ja som sa chystal požiadať ju o obrovskú láskavosť. Ale práve preto bola na to ideálna.

Trikrát som zaklopal, no odpoveď neprišla. Skúsil som to znovu. A znovu a znovu. Budova bola hlučná a rušná, ale mohol som odprisahať, že niekto bol za dverami.

Ešte v ten deň skoro ráno sa vyrútila z mojej kancelárie, a hoci som danú otázku mal na špičke jazyka už niekoľko hodín a nebol som zvyknutý na odmietnutia, rozhodol som sa dať jej trochu času a držať si odstup, kým ju znovu neoslovím.

„Viem, že si tam, otvor!“ kričal som cez zatvorené dvere a opakovane zaklopal. „Fakt nemám celý deň, musím…“ Dvere sa rozleteli dokorán a za nimi stála moja budúca snúbenica. Ruku mala na vykrútenom boku a zvodnými privretými očami hľadela mojím smerom.

„Čo tu chceš?“ spýtala sa ma zastreným hlasom, aký má Scarlett Johanssonová, ktorý ma privádzal do šialenstva, odkedy vkročila do kancelárie v krátkej priliehavej minisukni a takmer priehľadnej blúzke.

Letmo som pozrel ponad jej plece do podkrovného bytu veľkého asi ako môj šatník. Vybavenie nakúpila na blšom trhu a nevkusné farby nijako spolu neladili. Striaslo ma, no premohol som sa. Neprišiel som kritizovať, ako si zariadila obytné priestory. I tak sa mala čochvíľa nasťahovať ku mne a z tohto miesta bude už len spomienka.

„Nedokončili sme našu konverzáciu.“ Vystrel som ramená a uprel zrak smerom nadol. Mala na sebe obtiahnuté čierne legínsy a ružové tričko, ktoré sa končilo tesne nad jej pupkom, čiže mala mierne odhalenú časť brucha. Penis sa mi zaprel o nohavice. „Smiem vojsť?“

Ohrnula nosom, ale stredozápadniarske návyky jej nedovolili zabuchnúť mi dvere pred nosom. S povzdychom ustúpila, o niečo viac pootvorila dvere, aby som mohol vstúpiť.

„Ďakujem, Mari.“

„Počkať, vieš vysloviť moje meno?“

„Samozrejme, že áno. Veď nie som imbecil.“

„Tak prečo si vždy…“

„Mám svoje dôvody.“ Povýšenecky som sa pousmial.

„Vytvára to odstup medzi ľuďmi, čo je podľa mňa ideálne pre pracovné vzťahy. Asistentka by sa nikdy nemala príliš zblížiť so zamestnávateľom. Alebo sa pri ňom cítiť príliš uvoľnene. A chcel som otestovať tvoju trpezlivosť, nech zistím, ako dobre vieš pracovať v nepríjemných podmienkach.“

Sarkasticky odfúkla. „Misiu si splnil, Hudson, gratulujem. Si chlapík!“

Niekoľko krokov za ňou stál sporák, na ktorom si pripravovala instantnú rezancovú polievku.

„Si hladná, Mari?“ spýtal som sa.

Rozozvučal sa časovač a ona schmatla pripravenú misu a jedným vrzom do nej naliala vriacu vodu a premočené rezance. Všetko dopadlo do misy s veľkým žblnknutím.

„Áno,“ odvetila s prižmúrenými očami. „Mám to však pod kontrolou. Tak láskavo povedz, čo máš na srdci, chcela by som sa totiž navečerať, dohnať, čo som zameškala v Hre o tróny, a tváriť sa, ako keby dnešok nebol jeden z najotravnejších dní môjho života.“

Mari zaujala miesto pri provizórnom kuchynskom ostrovčeku, ku ktorému sa ledva zmestili dve malé barové stoličky. Rezance si namotávala na vidličku, a skôr ako sa do nich pustila, pofúkala ich svojimi plnými čerešňovými perami.

Zachichotal som sa. „Tak dobre. Chcem, aby si si ma vzala za muža.“

Rozkašľala sa a rukami si zakrývala ústa. Pristúpil som k nej a položil ruku na jej kríže.

„Si v poriadku?“ spýtal som sa.

Prikývla, pričom lapala po dychu. Vzala servítku a utrela si ňou ústa a potom ju požmolila v ruke.

„Len si nenamýšľaj,“ konečne mi odpovedala. „Nikdy by som sa za teba nevydala.“

Snažil som sa jej to vysvetliť: „Vec sa má takto. Blíži sa leto a pre Rutherfordovcov je to obdobie svadieb a povinného štvortýždňového pobytu v rodinnom sídle na polostrove Montauk. Budúci mesiac dovŕšim tridsať rokov a moji rodičia uzatvorili so Sheffieldovcami dohodu, že ak sa do tridsiatky neožením, sľúbili ma ich dcére Audrine. Odkedy sme boli bábätká, naše mamy len počítali dni a nevedeli sa dočkať príležitosti naplánovať svadbu storočia.“

„Nemôžu ťa donútiť vziať si niekoho, ak to sám nechceš.“

„Vieš, Mari, možno to tak funguje u väčšiny, ale nie v mojej rodine. Moji rodičia majú na to spôsoby,“ dodal som. „Ak neposlúchnem, nebudú váhať a život mi pekne… osladia.“

„A ty ich chceš presvedčiť, že si už zasnúbený? A až bude po všetkom, stále budeš nezadaný tridsiatnik?“

„Práve preto ti ponúkam tri milióny dolárov. Chcem, aby si sa najbližšie tri mesiace, počas obdobia svadieb a rodinného úteku na Montauku, tvárila ako moja verná a až po uši zaľúbená snúbenica. Musíš byť presvedčivá – musíme byť presvedčiví. Po týchto troch mesiacoch ti vyplatím polovicu zo sľúbenej odmeny.“

Podvihla obočie. „Okej, a zvyšok mi dáš kedy?“

„Keď si ma vezmeš za muža.“ Odkašlem. „Len na papieri.“

Zamračila sa. Očividne sa jej to vôbec nepáčilo.

„Musím počkať, kým Audrina nezbalí dajakého iného debilka. Dovtedy mi musíš byť manželkou. Právoplatnou manželkou. Po lete už nemusíš so mnou bývať. Vlastne, už ma nikdy ani vidieť nemusíš. Postačí mi tvoje meno na sobášnom liste, nech moji rodičia majú istotu, že už nie som komodita na trhu.“

„A čo ak jej bude trvať celé roky, kým si niekoho nájde? Čo ak si nikdy nikoho nenájde? Môj život akože pôjde bokom?“

„Tak nejako,“ pritakám s miernym úškľabkom. „Viem, nie je to ideálne, ale tam do toho vstupuje druhá časť tvojej odmeny. Medzitým môžeš randiť, koľko chceš. Aj sa zaľúbiť, len sa nebudeš môcť zákonne vydať. Na to musíme najprv nenápadne ukončiť našu dohodu.“

„Čo s prázdninami a so sviatkami? Nebude tvojich rodičov zaujímať, kde trávim Vianoce?“

„Moji rodičia chodia na Vianoce do Aspenu. Ja nenávidím lyžovanie, a preto s nimi nikdy nechodievam. Naša rodina nevydrží pokope dlhšie ako jeden letný mesiac strávený na Montauku. Rád pre teba vymyslím výhovorky v najbližších rokoch. I tak si nemyslím, že Audrina bude dlho nezadaná. Čaká na mňa, ale povráva sa, že v zálohe má krátky zoznam čakajúcich nápadníkov a chce mať deti, ako keby jej od toho závisel život.“

Odtlačila misku s nedojedenou rezancovou polievkou, položila si hlavu do dlaní a neprítomne hľadela pred seba, ako keby sa naozaj zamýšľala nad mojou ponukou.

Spýtal som sa: „Nad čím rozmýšľaš?“

Zdvihla obočie. „Že celá táto vec je úplne šialená. A ty si tiež šialený.“

„Možno je a možno som aj ja. Ale viem, že by to mohlo fungovať.“

Otočila sa na mňa a pozrela mi do očí. „Prečo to musím byť ja? Nenávidím ťa a ty to dobre vieš.“

„Presne preto to musíš byť ty.“

„Za posledné dva mesiace sa ti do života priplietol zástup žien a každá jedna z nich by bola nadšená, keby ti s týmto mohla pomôcť.“

„To máš pravdu. Každá jedna do poslednej. Ale každá z nich by chcela aj čosi viac a úprimne povedané, nemám nič iné, čo by som im chcel ponúknuť, okrem svojho priezviska a pohodlného života,“ odvetil som a pozrel som sa na hodinky. „Ale ty, Mari… ty by si odo mňa viac nechcela. Preto dôverujem len tebe.“

„Neviem, ako by som dokázala ostatných presvedčiť, že som zaľúbená do niekoho, kto mi tak strašne lezie na nervy ako ty, Hudson.“

„Povedala si, že vieš hrať.“ Navihol som obočie.

„Á… áno… hádam hej. A ty?“

Prikročil som k Mari, chytil ju za zápästie a odviedol ju z barovej stoličky. Pritiahol som ju blízko k sebe, mala začudovaný pohľad, ktorý sa stretol s mojimi zvádzajúcimi očami. Pravou dlaňou som hladil jej jemné líce a prstami som ju škrabkal na šiji. Zdvihol som jej bradu, naše pery boli od seba vzdialené len niekoľko centimetrov. Cítila môj dych, ani nežmurkla. Ľavou rukou som ju držal okolo pása a vnímal, ako sa prehýba pod mojím dotykom.

„Nikdy predtým som ti to nepovedal… ale z teba vyžaruje čosi výnimočné. Už od prvého momentu. Niečo mi hovorí, že si to najlepšie, čo sa mi kedy v živote stalo,“ hovoril som pomaly, jemne a nespúšťali sme zo seba zrak.

„Chcem s tebou stráviť zvyšok života. Chcem s tebou zostarnúť a zošedivieť. Možno si budeme liezť na nervy a nie vždy pôjde všetko úplne hladko, ale každá chvíľa bude úžasná. Vezmi si ma, Maribel Collinsová. Staň sa mojou manželkou. Nechcem nikoho iného len teba.“

Zavládlo medzi nami ticho, Mari neveriacky vydýchla a zažmurkala. Odlepila sa odo mňa, husté blonďavé vlasy si zapravila za uši a postavila sa s rukami v bok.

„To bolo…“ Mari nedokončila myšlienku a ustúpila o niekoľko krokov. „To bolo… patetické, ale dalo sa to.“ Pery stiahla do úsečného úškrnu a zhlboka dýchala. „Si v tom dobrý.“ Pozrela na mňa, tvárila sa neutrálne. „Neprekvapuje ma to. Veď si skúsený manipulátor.“

Prevrátil som oči a vydýchol som. „Chceš tie peniaze, či nie?“

Nachvíľu si položila dlaň na brucho, no potom sa začala znovu prechádzať. Vychodila by dieru do podlahy, skôr ako by skončila.

„Päť miliónov dolárov.“ Prekrížil som ruky. „Posledná ponuka.“

Mari zrazu zastavila a zazrela na mňa. „Nechcem to spraviť, myslím si, že je to hrozný nápad. No dal si mi takú ponuku, na ktorú nemôžem povedať nie.“

Kútiky úst sa mi vykrútili.

„Vedel som, že ma pochopíš.“ Vykročil som ku dverám, cestu som poznal, pred odchodom som sa k nej obrátil.

„Môj advokát ti emailom pošle predmanželskú zmluvu. Prosím, podpíš ju a do zajtra ju pošli naspäť. Ak však chceš, aby si ju pozrel aj tvoj právnik, môžem ti dať niekoľko dní navyše. A zruším všetky pondelňajšie plány, aby sme mohli ísť nakupovať.“

„Nakupovať?“ Neveriacky pokrútila hlavou.

„Budeš potrebovať zásnubný prsteň.“ Dokorán som otvoril dvere a vykročil na chodbu. „O deviatej ráno ťa príde vyzdvihnúť šofér.“

„O-okej.“ Zažmurkala a otvorila oči, ako keby nemohla uveriť, čo sa to dialo.

Ja som veril od začiatku. Vždy dostanem, čo chcem.

Aby sme boli spravodliví, moja odmena jej za to viac než stojí. Možno som samoľúby bastard, ale som aspoň štedrý samoľúby bastard.

Pokiaľ bude robiť všetko, čo jej poviem a kedy jej poviem… tak naša malá dohoda bude prechádzka ružovou záhradou.

Table of Contents

EPIGRAF

1. kapitola MARI

2. kapitola HUDSON