Abby Fabiaschi

I LIKED MY LIFE

Copyright © 2017 by Abagail Katherine Wittnebert Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Lucia Lukáčová

Jacket design © 2017 by Ferenc Popovics

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Jacket photo © by Katarina Blazhievskaya/iStockPhoto.com

Z anglického originálu I Liked My Life (St. Martin’s Press, New York 2017) preložila Lucia Lukáčová.

Redigovala Katarína Vilhanová.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018 ako svoju 1236. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5917-1

Venujem svojmu otcovi Michaelovi Anthonymu Fabiaschimu

(1955 – 2008)

Mal dar zastaviť čas a dobre načúvať, aby sme zistili, kým by sme sa mohli stať.

BRIAN ANDREAS

Dvadsať percent z autorkinho výnosu putuje organizáciám na podporu žien a detí po celom svete.

Viac na www.abbyfabiaschi.com.

KAPITOLA 1

MADELINE

Manželovi som našla dokonalú ženu. Nebude taká tradičná, ako som bola ja, ale to je dobre. Nebude ani taká rozhľadená, no dvadsať rokov môjho nekonečného mudrovania Bradymu stačilo. V mojej opatere sa dozvedel, že kel znižuje cholesterol alebo že je úplne normálne, keď sa malé dievčatko túži vydať za svojho ocka. Vštepovala som mu, že ak aj stokrát zdvihne hlavu a pozrie na cestu, mailovanie počas jazdy je rovnako nebezpečné ako sadnúť za volant pod vplyvom alkoholu. Moje usmernenia mali svojho času zmysel, no boli zbytočné vzhľadom na terajšie okolnosti.

Je to poriadne ponižujúce. Celý život som sa zubami-nechtami bránila, aby som nezlyhala ako moja mama. Väčšinu života za ňu rozhodovali džbány vína Gallo. Už viem, že Brady potrebuje niekoho jemnejšieho, než som bola ja. O nejakú prítulnú, presladenú ženskú by ani nezakopol, tobôž o hlúpu či rozmarnú. Ani o takú, ktorá musí mať vždy pravdu. Potrebuje niekoho, koho nebudú vytáčať jeho občasné odmlky v strede vety. Dobrú poslucháčku, rojka, nesúťaživú ženu s prirodzeným citom pre výchovu našej dcéry Eve.

Nábor je najmenej, čo môžem urobiť.

Zamerala som sa na učiteľky v základnej škole. Človek ako ony potrebuje výnimočnú kombináciu nadšenia a trpezlivosti, aby si vybral povolanie, kde sa väčšinu dňa dohaduje so šesťročnými deťmi. Demoralizovaný stav, v akom sa moja rodina nachádza, nie je nič pre tie, ktoré sa dajú ľahko odradiť. Najskôr som bola skľúčená, lebo hádam každá učiteľka mala na prste obrúčku. Ako keby muži vedeli, akí sú nemožní, a všetci si rýchlo klofli ženské schopné poradiť si s ich hlúposťou. Rybník bol natoľko prebratý, že tých pár zostávajúcich dám zatrpklo. Už som sa chystala presedlať na zdravotné sestry, keď som si všimla Rory. Práve mala dozor pri školských autobusoch. V obrovských slnečných okuliaroch a v žabkách zdobených štrasom vyzerala na štyridsiatničku svetovo. Zrejme je bezdetná, v čo som dúfala. Brady s Eve nemajú miesto nazvyš na ďalšiu batožinu, miešanie rodín neprichádza do úvahy. Hnedé vlasy mala zopnuté do voľného chvosta. Každý centimeter jej odhalenej pokožky pokrývali pehy. Úsmev z pier jej nezmizol, ani keď jej na sukni pristál nechutný šušeň z nosa okoloidúceho protivného chlapčiska.

Práve je v potravinách. Zameriavam sa na detaily, aby som sa uistila, že predtucha ma neklame. Zdalo by sa, že intuitívne schopnosti sa po smrti prehĺbia – akási odmena vesmíru za prekročenie cieľovej čiary –, no doteraz sa tak nestalo. Môj minulý svet leží nekompromisne podo mnou ako premietacie plátno. Nie je tu nijaká bytosť, nikto, kto by sa ponúkol, že ma povedie. Nevznášam sa zahalená v bielom saténe a nezbieram odpovede na existenčné otázky, ktoré mi kedysi nedali spať. Ľudia si myslia, že duchovia sú strašidelní. Je to presne naopak. Vy desíte mňa. Môj život je teraz ako lahodný dezert mimo dosahu.

Možno som v očistci. Keby som tušila, že do cieľa dobehnem ako štyridsiatnička, zrejme by som náboženstvu venovala väčšiu pozornosť. Bradyho rodičia boli veľmi pobožní. Počas dospievania sme s Meg niekoľko rokov chodili na hodiny katechizmu. Mama využívala cirkev ako bezplatnú opatrovateľku detí. Tá myšlienka v nej skrsla na stretnutí anonymných alkoholikov. Podľa mňa na ne ľudia chodia, aby sa naučili, kde všade sa dá schovať chľast. Vždy keď sa vrátila zo stretnutia, zmenila skrýšu.

Čo nám to vravela tá mladá mníška? Len ťažko sa rozpamätávam na podrobnosti… Hriešne duše idú do pekla, poctiví katolíci do neba. A niektoré duše, prv než skončia v nebi, putujú z nateraz nejasných dôvodov najskôr do očistca… No s istotou si spomínam, ako vravela, že z očistca nemožno ísť do pekla a že v ňom nemožno zostať naveky. Také jednoznačne podložené pravidlá ma udivovali. Má niekto priamu linku na Boha? Ak áno, mohli by sme, prosím, požiadať o pevnú vôľu pre mamu?

Cítim, že duchovný svet je oveľa rozmanitejší, než mám možnosť okúsiť, no zatiaľ k nemu nevidím cestu. Vnímam len priestor a čas. To, že som tu, moju agóniu ešte väčšmi prehlbuje. Nenájdem pokoj, kým sa nepostarám o rodinu.

Poteší ma, že Rory siahne po nádhernom kúsku teľacieho. Brady by sa do vegetariánky nikdy nezamiloval. Jej výber naznačuje, že je dobrá kuchárka. Pancetta, jarná cibuľka, artičoky, kapary – také lahôdky si človek vyberá, len keď vie, čo robí. Moja náhrada sa musí vedieť obracať v kuchyni. Keď som bola dieťa, mama dookola používala asi desať potravín. Naše jedlá sa opakovali ako v školskej jedálni. Zo steaku so zemiakmi z predchádzajúceho večera bol steak so zemiakovými plackami na raňajky, sendvič so steakom na obed a dusené hovädzie na večeru. Majonéza bola v jej kuchyni ako inštalatérska páska – všetko sa ňou dalo opraviť. Vysušené? Štipľavé? Príliš riedke? Vďakabohu za Hellmann’s. Zúfalo som prahla po pestrosti. Prišla až s mojou vlastnou domácnosťou, čo Bradyho poriadne rozmaznalo. S mojím odchodom schudol, priam sa stráca. Vidieť mu to najmä na tvári. Pokožka na lícach mu visí ako nad priepasťou.

Večera bola pre nás veľká udalosť. Jedávali sme neskoro, aby sme sa prispôsobili Bradyho pracovnému vyťaženiu. Eve dostala po škole bohatý olovrant. Nikdy nefrflala. Všetci sme sa tešili na spoločný čas pri stole. Každý večer som naň prestrela čistý obrus a vytiahla náš svadobný porcelán so zlatým lemom. To aby som podpichla sestru Meghan. Tvrdila, že je to najhlúpejší výber na svete. „Nikdy ho nepoužiješ, Maddy,“ varovala ma. „Nikto ho nepoužíva.“ Občas som jej zavolala, keď som práve chystala stôl, a dobre sme sa na tom zasmiali.

„Kto by to tušil, že sa z teba stane taká gazdinka?“ usúdila jedného večera. „Myslela som si, že ambície premiantky z Wellesley nepoznajú hranice.“ No prv než som sa stihla uraziť, dodala: „Bolo ti skrátka nadelené to, o čom väčšina inteligentných ľudí iba sníva.“

Tak to je naša Meg.

Bradyho prvé kroky po príchode z práce viedli najskôr k veži. Zvítal sa s nami, až keď hrala hudba. Jeho najväčším obľúbencom je Harry Connick. Uťahovala som si z neho, že je to preto, lebo ľudia tvrdia, že sa podobajú. Obaja majú rovné hnedé vlasy a oči posadené ďaleko od seba. Ale pravdou je, že Brady miluje všetko, kde hrá klavír prím. Domom sa rozliehali jeho tóny, kým som dovárala večeru. Ešte dlho po tom, čo sme dojedli, sme sedeli pri stole a spomínali, čo dobré aj zlé nám deň priniesol. Plánovali sme si blížiaci sa víkend, smiali sa a príležitostne diskutovali. Alebo som robila reklamu zaujímavej knihe, kým Eve s Bradym chrlili všetky možné dôvody, prečo si ju nemôžu požičať, keď ju dočítam. Počas večere Eve vyrukovala so všelijakými pubertálnymi bizarnosťami a spolu s jedlom sme často museli stráviť aj jej názory s príchuťou splašených hormónov. Jedného večera sa jej zvyčajná veselosť nevrátila zo školy spolu s ňou.

„Mínusom dnešného dňa bolo, keď som si uvedomila, že s tým, kto som, nemám nič spoločné. Som taká, akú ste ma spravili.“ Zabehlo mi víno. Pozrela som na svojho trinásťročného Freuda a musela uznať, že je to hlboká myšlienka. Ibaže na stredajší večer a bez kontextu to na mňa bolo trochu priveľa. To by vystrašilo každú matku.

Brady sa z toho spamätal oveľa vznešenejšie a zasmial sa.

„Len pomaly! S mamou si to neberieme na zodpovednosť. Sama si si paňou.“ Ešte vždy to znelo divne, keď ma Brady nazval mamou. Zaprisahali sme sa, že sa nikdy nebudeme titulovať ocko a mamička. No keď Evino prvé slovo bolo Maddy, bez dlhých rečí sme sa vzdali svojej dospeláckej totožnosti.

Eve pozrela do taniera a demonštratívne si vzdychla.

„Presne som vedela, ako zareaguješ.“

„Správne, som čitateľný,“ priznal Brady. „Ale rodičia ma takého nespravili. Taký jednoducho som.“ Eve sa nad jeho duchaplnosťou zaksichtila a ja som sa rozplývala od šťastia nad pozoruhodnou úrovňou komunikácie v mojej dokonale fungujúcej rodine. Vedeli sme sa rozprávať celé hodiny. Obrovské drevené dvere nášho domu a vyšúchaná rohožka pred nimi srdečne pozývali dnu. Teraz je náš dom tmavý a tichý. Okoloidúci si myslia, že v ňom nikto nebýva.

„Slečna Murrayová,“ zvolá akési dievčatko a pribehne k Rory, čím ukončí moje rozjímanie.

„Ahoj, Annie.“ Rory sa otočí od sladkej papriky a čupne si. Stretne sa s nadšeným pohľadom malej školáčky.

„Zajtra idem s mamou do Bostonu.“

„To je úžasné. V pondelok o tom porozprávaš celej triede.“

„Dobre,“ súhlasí Annie a jej radosť z výletu sa násobí.

„Dovidenia.“

Odbehne preč, no Rory sa ani nepohne. Tvár jej posmutnie. Musím zistiť prečo. Isto je spôsob, ako sa ľuďom dostať intuitívne pod kožu a pôsobiť na svet, ktorý som zanechala.

Prečo by som tu inak trčala a všetkému sa prizerala? Znehybniem a sústreďujem sa na Rory. Zjavne po niečom alebo niekom túži. Nepodarí sa mi to však zistiť.

Kráča k parkovisku. Stratím trpezlivosť. Bez schopnosti zasiahnuť nemôžem napraviť vzniknuté škody. Prestanem sa sústrediť, keď si predstavím Bradyho, ako sa ku mne poslušne nahol a pobozkal ma na dobrú noc. Niekedy to bola len krátka pusa, ale inokedy oveľa viac. Oddávam sa spomienkam, kým mi myseľ nepripomenie, že svoju rolu som dohrala, a dosadí do nej Rory. Pri tej myšlienke ma skrúti. Počas hlúpych hypotetických rozhovorov, ktoré vedú zosobášení ľudia, som vyhlasovala, že by som chcela, aby sa Brady znovu oženil, ak by som umrela prvá. Predstavila som si ho, ako mu ťahá na sedemdesiat a potrebuje partnerku, s ktorou by zostarol. Neprišlo mi na um, aký krutý je posmrtný život, tobôž, že za seba budem musieť vybrať náhradu, lebo Brady je stratený a Eve potrebuje oporu. A že sa všetkému budem prizerať z prvého radu.

Ešte vždy som pri Rory. Práve nakladá nákup do kufra svetlomodrého chrobáka. Je skrátka… úchvatná. Aké prídavné meno by vystihlo mňa? Tuho rozmýšľam… Asi zodpovedná. Možno šarmantná, keď som mala dobrý deň. Ale rozhodne nie úchvatná. To by som nesmela mať také výrazné črty tváre a vyhranené názory. Rory preloží tašku s vajcami na dno kufra. Vidno, že jej to myslí.

Naštartuje, keď vtom jej zazvoní mobil. Zvuky medzi sebou súperia a prelínajú sa, a tak začuje zvonenie až na druhýkrát. Automatická prevodovka je v polohe D. Rory zaloví v kabelke, schmatne telefón, pozrie ponad plece a pustí brzdu. Neuvedomí si, že auto sa pohlo, kým sa neozve náraz. Novučičká audi sedmička.

„Dokelu!“ zakľaje a dlaňou si teatrálne pobúcha po čele. Navôkol nie sú nijakí diváci, preto jej gesto pôsobí zvláštne.

Dokelu… Nič viac. Na piate zvonenie sa ohlási. „Prosím?“ Naťahuje krk, aby odhadla škody.

„Som rada, že som vás zastihla, drahá. Mame sa priťažilo. Je šanca, že sa vrátite skôr? Váš čarovný dotyk a prítomnosť by mohli zabrať.“

„Prinesiem nákup, ale potom mám, žiaľ, hodinu. Bol tam Brian? Sľúbil, že cez obed vás poctí svojou prítomnosťou.“ Trpko sa zasmeje nad svojimi nevraživými slovami.

„Nie, ale zavolal. Vravel, že má v práci blázinec. Mrzí ma to.“ Žena si vzdychne. „Veľmi nerada vám pridávam starosti, ale nemôžem jej podať lieky na prázdny žalúdok.“

Rory vyhŕknu slzy, no nerozplače sa. „Netrápte sa, Greta.“

„Ďakujem vám, drahá. Kiežby mal každý, o koho som sa starala, také šťastie ako vaša matka.“

Rory sa schúli pred neprimeranou poklonou. „Raz-dva som doma.“

Považujem to za nadľudské, že sa Grete nezverila s novinou o karambole. Jej sebaovládanie mi pripomína starú reklamu na dezodorant z deväťdesiatych rokov. Hrala v nej žena, ktorá si v každej situácii zachovala absolútnu sebaistotu. Reklama sa končila džinglom Ostáva pokojná, príjemná a suchá. Nikdy som sa s ňou nestotožnila. O nehode by som hneď všetko dopodrobna vyrozprávala, možno by z toho bol aj román. No Rory sa o nej nezmienila ani slovíčkom. Jej mĺkvy pokoj je presne to, čo Brady potrebuje k vzkrieseniu. V mladosti bol poriadne horúca hlava, ako sa nadnesene rozprávalo počas barbecue na štvrtého júla. Na vysokej škole ho prezývali Hasič. Prezývka mu prischla po nejakej preflámovanej noci, keď spustil požiarny alarm. Chcel evakuovať nového člena bratstva, ktorý si dovoľoval na jeho priateľku. Pri odchode z budovy mu vraj ešte jednu vrazil. Ten príbeh som počula možno tisíckrát, no Bradyho som si v ňom nevedela predstaviť. Isteže, vedel byť poriadny hajzel. Jeho prudká povaha ma však nikdy neznepokojovala, bol to predsa môj Brady. Až teraz.

Rory obíde auto a odhaduje škody. Predný nárazník má obitý, ale audi je bez jediného škrabanca. Päťdesiattisícový rozdiel medzi oboma vozidlami sa nezaprie. Aj tak však nechá za stieračom lístok: Nechtiac som do vás ťukla… Nevidím nijaké škody, ale tu je moje meno a telefónne číslo, keby náhodou… Dokonalý odkaz. Hasič nie je partia pre takého vnútorne vyrovnaného človeka.

Rory nasadne do auta a opäť zaloví v kabelke. Vyberie diár v červenej koži s odtlačkom Budhu. Chvíľu mi trvá, kým si uvedomím, že je to telefónny adresár s predtlačenými písmenami abecedy. Taký, v ktorom sa nedá prepisovať, keď sa niekto presťahuje, a z ktorého vypadávajú strany. Zabudnuté umenie. Už počujem Bradyho, ako si z nej uťahuje: Volal rok 1984 a chcel hovoriť so svojím adresárom. Možno by sa Rory vynašla a nejako duchaplne ho schladila. Za tie roky som však nadobudla presvedčenie, že Bradymu jeho iPhone doslova prirástol k dlani.

Rory vyhľadá potrebné číslo a počas zvonenia sa donúti k dobrej nálade. „Ahoj, Nancy, tu jej Rory. Veľmi ma mrzí, že volám v poslednej chvíli, ale mohli by sme dnešnú hodinu preložiť na zajtra?“

Drží pred sebou ďalšiu koženú väzbu – kalendár. Nakreslí doň šípku k nasledujúcemu dňu, ukončí hovor a okamžite vyťuká iné číslo. Pozná ho naspamäť, Budha nie je potrebný. Hlas na druhej strane ju ani nestihne pozdraviť, Rory sa hneď ujme slova.

„Kde si mal byť, dopekla?“ Jej učiteľský tón je agresívny a bezobsažný. Priam opovážlivý.

„Viem. Je mi to ľúto.“

„Ak by ti to bolo ľúto, tento rozhovor by sa neopakoval stále dookola.“

„Nemohol som odísť.“

Rory si odtiahne telefón od ucha a kričí do mikrofónu.

„Je to tvoja matka! Rakovina ju zabije! Nezostáva jej veľa času! Na práve vás neučili, čo je to hospic?“

„Nebav sa so mnou ako s deckom,“ bráni sa, no znie pri tom ako dieťa.

Rory buchne do volantu. „Dofrasa, Brian, tu predsa nejde o teba! Bavíme sa o trištvrte hodine raz za týždeň.“

„Ktorú nemám. Preto sa ku mne ešte nemusíš správať ako k odpadu.“

„Bože, tak teraz som na vine ja?“

Odkašle si, zrejme aby si dodal odvahy. „Všetci nemôžeme byť Rory Murrayová, chodiaca dokonalosť!“

„Dobre,“ Rory sa vzdá. „Sústreď sa na seba. To ti aj tak ide najlepšie.“

Teraz mám príležitosť dostať sa jej hlbšie pod kožu. Intenzívne sa na ňu koncentrujem, až ma to úplne vyčerpá. No vtom to príde. Pocítim to. Je to len záblesk, ale odrazu pochopím. Rory je sama a bojí sa. Nevie, čo má robiť.

Spojeniu s Bradym a Eve nič nestojí v ceste. A keď vidím ľuďom do hlavy, potom môžem isto ovplyvniť ich počínanie. Rory je moja šanca, ako všetko napraviť. Moja rodina si zaslúži viac, než po mne zostalo.

EVE

Dnes je Deň matiek.

Moja prvá myšlienka je protivná: mama tu nie je, takže nijaký sviatok sa nekoná. Lenže pre ostatných ľudí to nie je deň mojej mamy, ale ich mám. A ich mamy sa prednedávnom nezabili skokom zo strechy.

Oco vraj bude celý deň zavretý v konferenčnej miestnosti

ktoréhosi hotela. S ľuďmi, ktorých nikdy nepoznám, bude rokovať o strategicky dôležitej dohode. Asi to tak bude. Vraví, že keď sa schyľuje k fúzii, pracuje sa nepretržite, kým nedôjde k podpisu zmluvy. Ale to načasovanie je podozrivé. Dnešok bude stáť za hovno. Nedeľné rokovanie od ôsmej rána do ôsmej večera by aj mame pripadalo príliš okaté.

Lyžicou sa prehŕňam v cereáliách, keď sa oco objaví v kuchyni, vystrojený na svoj veľký deň. Ak klame, aby sa vyvliekol z tenisového turnaja, aspoň mu je to natoľko trápne, že si k svojmu vymyslenému príbehu obliekol kostým. Premýšľam, ako zareaguje. Bude sa ku mne správať ako k dieťaťu? Alebo sa bude tváriť, že dnes je deň ako každý iný? Mama mu vždy radila, čo treba robiť. Ako rodič je bez nej úplne nemožný.

„Povedz, že si chorá,“ navrhne mi. Očami vytrvalo behá po miestnosti, len aby sa na mňa nemusel pozrieť.

„Čože?“

„Vynechaj turnaj. Všetci to pochopia.“

Naozaj to povedal? Prebodnem ho pohľadom. „Mama by mi nikdy neradila, aby som sa vykašľala na záväzok len preto, že to bude drsné.“ Nemá naporúdzi nič múdre, a tak si len z chladničky vezme fľašu vody a vyparí sa z domu.

Ocova citová vyzretosť na úrovni batoľaťa ma ani nestihne vytočiť, lebo práve mi príde odvoz. Čakám, kým sa ozve klaksón. Vstanem a odďaľujem začiatok depresívneho dňa. Kare stačí tridsať sekúnd, aby jej praskli nervy. Je psycho. V ôsmom ročníku na školskom výlete vo Washingtone skočila do fontány, lebo jej bolo teplo, a potom vybuchla, keď ju pre to poslali domov. Sebaovládanie jej nič nehovorí. Vyhodím raňajky, schmatnem tašku a vyjdem z domu.

Kara je biela ako stena. Očividne ide rovno zo žúru. Je to zvláštne, lebo pred zápasmi neflámujeme. Premýšľam, u koho sa asi všetci stretli. Potom si uvedomím, že mi to je vlastne fuk. John je s rodičmi na otvorení sezóny v Cape Code, a tak ma neprekvapuje, že nikomu nezišlo na um zavolať mi. Žiaľ zo straty rodiča je pre moju partiu priveľa.

Za volantom sedí Kara, jej mama dohliada na cestu zo sedadla spolujazdca. Aspoň mám zadné sedadlá len pre seba. Presne ako oco, aj ony uhýbajú pohľadom. Asi by som mala byť bezradná, že nemám mamu na Deň matiek. Kašľať na to. To mám zavýjať ako Kara na maminom pohrebe? Bola hysterická, ako keby jej vymrela celá rodina. Nedošlo mi, prečo robila také divadlo, až kým sme s ocom nevyviedli smútočný sprievod von. Tam som ju zbadala schúlenú v Jakovom náručí. Po tom fleku prahla celý rok. Vždy poteší, keď sa tragická smrť rodiča zneužije v prospech intímností stredoškolákov.

„Bude fúkať severozápadný vietor rýchlosťou tridsať kilometrov za hodinu,“ oznámi Kara. Prikývnem, aj keď sa nikto nedíva. „Najhoršie budú kurty na konci, hlavne strana najbližšie k poľu.“

Kara má vždy nejakú výhovorku, prečo prehrala. Keď sa loptička dotkne siete, na vine je buď vietor, alebo plačúce dieťa, či odraz slnka. Nikdy to nie je preto, lebo príliš naklopila raketu.

„Správny postreh,“ pridá sa pani Andersonová. „Je dôležité, aký kurt sa nám ujde.“

Karina mama považuje seba a svoju dcéru za jednu osobu. Používa slová ako my a náš a pritom hovorí výhradne o Kare. Keď máme zápas, vlasy si vyčeše do vysokého chvosta a oblečie si tenisovú sukňu ako nejaká náhradníčka, pripravená za niekoho zaskočiť. Mama nenávidela klebety, ale raz som ju začula, ako si zgustla na adresu pani Andersonovej. „Nech tréner odvedie tú šibnutú ženskú nabok a vysvetlí jej, že nepatrí do tímu. Naša éra sa skončila pred tridsiatimi rokmi. Christie sa cez to musí konečne preniesť.“

Oco si mamu doberal, že žiarli. „Nebudem klamať, jej telo by som brala, ale srdce a mozog ani náhodou!“ Tá spomienka vyznieva ešte komickejšie, keď sa Kara a pani Andersonová zhodnú, že bude rozhodujúce, aký kurt im pridelia.

„Ešte neopravili prasklinu na trojke. Tréner tvrdí, že to nie je nebezpečné, ale včera som sa tam potkla,“ kvoká pani Andersonová rozladene ako sliepka. Mohla by robiť reklamu na mrzutosť.

Trepú nezmysly, lebo nevedia, čo mi majú povedať. V škole je to ako cez kopirák. Nikto nechápe, že je úplne fuk, čo sa povie. Aj tak ma každé jedno slovo vráti naspäť k mŕtvej mame, lebo o ničom inom nepremýšľam. Kare vyrazia na tele kropaje potu, keď sa ocitneme spolu samy, akoby matky samovrahyne boli nákazlivé. Mala by som jej povedať, aby sa nestrachovala, že jej mama pozérka je príliš samoľúba, aby si vzala život.

Naučila som sa odstrihnúť od kamarátov. Nepočúvam ich slová, len rytmus ich reči. Každý je iný. Kara sa nadýchne len zriedka, takže chrlí vetu za vetou: V-Nordstrome-majú-výpredaj-potrebujem-nové-plavky-bez-ramienok-iné-ako-čierne-poďme-tam-hneď-po-škole. Ak mám úsmev na tvári, nevšimne si, že nepočúvam. Aj tak mám názory druhých úplne na háku. Pani Andersonovú sa mi ešte nepodarilo úplne vytesniť, no po dnešku si na tom dám poriadne záležať. Je ťažké nevšímať si ju, keď sa upišťaným hlasom spýta, kde mám tímovú pásku.

„Nevedela som ju nájsť,“ odseknem.

„Mala si zavolať, zlatko. Doma máme rezervné.“

Vôbec ma to neprekvapuje. A nie som pre ňu nijaké zlatko.

„Možno mám jednu v kufri,“ spomenie si Kara.

Mlčím, zatiaľ čo sa dohadujú, či má Kara v kufri jednu pásku navyše, a ak nie, čo urobíme? Možností je hneď niekoľko: spýtame sa ostatných dievčat alebo pani Andersonová po ňu pobeží domov, alebo zájdeme do galantérie Jo-Ann Fabrics po novú… Téma ich drží až do príchodu do cieľa, kde Kara zistí – vďakabohu – že páska je v kufri. Matka aj dcéra si od úľavy vydýchnu. Sú hrdé na to, ako pôsobivo všetko vyriešili.

Nechám ich na parkovisku, nech si ešte chvíľu navzájom blahoželajú. Zisťujem, že fraška o vymyslenom Dni matiek sa ocom ani páskovým komandom neskončila. Neviem, kto to vzal do rúk, ale navôkol nevidieť jediný presladený symbol na počesť mám, a to ani na strane súpera. Tradičné vedrá s ružami tiež nie sú nikde na dohľad. Deň matiek sa jednoducho zbabelo vyparil ako mama.

Keď si ma ľudia všimnú, prerušia nezmyselné táraniny a hľadia do zeme. Napokon však nepríjemné ticho pominie a hlavy sa opäť zdvihnú. Pripadám si ako nejaký posratý exemplár v zoo. Očakávajú, že sa zosypem, ale tú radosť im nespravím. Bez slova sa prezujem.

Zápas sa začne načas. Obecenstvu odmietam venovať jediný zachmúrený pohľad. Všetko, o čo som prišla, pretavím do úderu. Vždy keď sa raketa dotkne loptičky, pomyslím si: Choďte všetci do riti! Forma mi kolíše, keď sa do hry vrhnem naplno. Dopustím sa niekoľkých hlúpych chýb. Loptičky skončia v sieti alebo v aute. Všetky tri zápasy však vyhrám. Porazené to zahrajú na zámer. Vrátia sa domov k úplným rodinám, pyšné na to, ako citlivo predstierali, že nijaký Deň matiek sa nekonal. „Som rada, že vyhrala,“ svorne zaklamú.

„Potrebuje to väčšmi než ja.“ Choďte všetci do riti!

Nech si tvrdia, čo chcú, ale zastieracie manévre tu nie sú preto, aby ma utešili. Sú tu preto, aby sa ostatní vyhli depresívnemu rozhovoru. Alebo aby sa necítili previnilo, že majú mamu. Alebo aby sa zamysleli nad tým, že keď sa to stalo mne, môže sa to stať aj im.

Týždeň po pohrebe som sa vrátila do školy. S ocom sme boli úplne stratení, bála som sa, že sa pozabíjame. Ťažko povedať, čo je horšie. V škole si ľudia zúfalo prajú, aby som aspoň cekla. Keď napokon otvorím ústa a oznámim, že potrebujem ísť na záchod, všetci sa z toho poskladajú. „Vážne, Eve? Super. To je skvelé.“ Nekonečne ma to vytáča. Keď som s ocom, cítim hlbokú bolesť, no s kamarátmi necítim vôbec nič. V istom zmysle mi to naháňa hrôzu.

Na obede som nútená jesť. V škole je úplným hitom diagnostikovať niekomu poruchu príjmu potravy. A tak si dávam pozor, aby som zjedla, čo som si priniesla. Nie je nič horšie, než pod dohľadom bezradného výchovného poradcu obedovať v kruhu dievčat so zaslzenými očami. Mali sme jedného, keď Becky nasilu vracala. Vtedy som sa do toho obula. Lindsey to povedala mame a tá to vytárala v škole. Pomohol nám ukázať Becky správny kurz. Ibaže ona si z toho celého vzala iba jedno: všetci vedia, keď vraciaš, takže v prípade kabínkovej toalety je anorexia lepšia voľba.

Spoločenské lákadlo tohto druhu nie je nič pre mňa. Vracanie odsudzujem, a ak som príliš dlho bez jedla, mám ukrutné bolesti hlavy. Môj problém je mentálny. Dni bežia a ja si nespomínam, ako som sa premiestnila z jednej triedy do druhej. Zacengá prepúšťací zvonec a ja netuším, kde som zaparkovala ani ako som sa dostala do školy. Reakcie učiteľov sa rôznia. Niektorí sa tvária, že sa nič nestalo. Netušia, ako sa zachovať, a tak sa správajú, ako keby bola mama stále nažive. Väčšina starších v učiteľskom zbore so mnou súcití. Pred hodinou a po nej sa ma pýtajú, ako sa mám. Nezáleží, čo odpoviem, vždy zamyslene stisnú pery a prikývnu. Zvyšok učiteľov je presvedčený, že život je ťažký, a aj keď to tak teraz nevyzerá, mamina samovražda ma v budúcnosti posilní. Často používajú slovo statočná. Väčšina tých hlupákov teraz oveľa prísnejšie známkuje, akoby chcela dokázať, že život nie je fér a ide ďalej.

Ibaže nejde. Sme v malom meste. Už navždy budem dieťaťom ženy v domácnosti, ktorá skočila zo strechy univerzitnej knižnice. Mama si vzala aj môj život. Premýšľala som, že sa zabijem v jej BMW, ale to funguje len vo filmoch. Ak by som sa ocitla v New Yorku bez peňazí, dostala by som kopanec do zadku a raz-dva bola naspäť, čím by bol môj príbeh ešte žalostnejší, než je teraz. Susedia už nado mnou zlomili palicu a oplakávajú ma ako stratenú existenciu. Univerzita je môj lístok do sveta, ale ešte jeden rok v týchto sračkách nevydržím. Cestou späť Kara a jej matka mlčky spracúvajú svoju zdrvujúcu porážku. V tichu auta dokončím svoj plán.

Odbočíme na príjazdovú cestu k nášmu domu. Rozlúčim sa a vystúpim. Kara mlčí. Ani ľútosť z nej neurobí férovú športovkyňu schopnú zmieriť sa s prehrou. Keď sa neprebojovala do univerzitného tímu nováčikov, tresla o zem raketu značky Völkl za dvesto dolárov, čo pravdepodobne spôsobilo prasklinu, na ktorú celú sezónu nadáva. Prečo sa s ňou vôbec kamarátim?

Pani Andersonová mi neúprimne zablahoželá, keď zabuchnem dvere auta. Pod jedným okom má rozmazanú hrubú vrstvu maskary, takže viem, že si nad prehrou poplakala. Skutočne poplakala. Dospelá žena. Nad tenisovým turnajom. Mama nikdy nebola taká trápna. Keď som prehrala, zaspievala mi refrén piesne Vysmej to od Sugarlandu a spýtala sa ma, čo chcem na večeru. Mohla vyberať hudbu k filmom – v každej situácii vytiahla nejakú pieseň. Napríklad rozbalila Rolling Stones, keď som trucovala, lebo mi odmietla kúpiť balerínky od Tory Burchovej: Nemôžeš vždy dostať, čo chceš, ale keď sa občas posnažíš, možno zistíš, že dostávaš, čo potrebuješ. Nikdy som to nepriznala, no jej svojské podanie na mňa zabralo. Čo by zaspievala teraz? Podporila by ma, aby som odišla z Wellesley, alebo by chcela, aby som tu zostala a dokončila strednú? Vtom mi mysľou preletí jej milovaná pieseň od Cata Stevensa Nie je čas na zmenu… Strasie ma. Rozhliadnem sa po kuchyni, akoby tam naozaj bola a vravela mi svoj názor. Ešte raz mi v hlave zaznejú slová piesne, potom sa stratia. Srať na to. To ona sa ma zbavila, ja som nepotrebovala niečo meniť.

Oco ešte nie je doma. Vďakabohu. Na kuchynskom pulte mu nechám prihlášku. Už ju nosím asi týždeň. Prilepím na ňu odkaz: Budúci rok by som chcela nastúpiť do Exeteru. Potrebujem začať odznova. Info vnútri. Bude sa obávať, čo si pomyslia ľudia – najprv sa vyparí mama, potom ja – ale napokon privolí. Nemá silu bojovať a viem, že keď sa na mňa pozrie, vidí ju.

Zomrela na Veľký piatok. Nebola veriaca, no možno to bolo symbolické. Akoby jej smrť bola akási obeta. Na pohrebe všetci dookola omieľali, že by sa aj rozdala, čím nepriamo vyslovili názor, že my dvaja s ocom sme len sebecky brali. Hotová vec. Iba sme brali, brali a brali a mama bola ako sud piva, ktorý sa na fláme vyčapuje už za pár hodín. Jej prikývnutie a úsmev znamenali to isté čo môj zdvihnutý prostredník. Ibaže som to netušila. Rozhodne nám to všetkým poriadne vytmavila. Predstavujem si ju, ako hľadí dolu a kričí: „Vidíte, čo všetko som pre vás dvoch urobila? Prejavíte už konečne trochu vďaky?“

S ocom teraz zvádzame totálne paradoxný boj. Tak sme si zvykli na jej starostlivosť, že netušíme, ako sa máme o seba postarať navzájom. Striedavo hráme hru na schovávačku. Jej cieľom je ukryť sa tak, aby sme sa nikdy neocitli v tej istej izbe. Nevieme, o čom by sme sa rozprávali. Alebo si vážne nemáme čo povedať? Bavíme sa len o nevyhnutných veciach a ešte aj pri nich sa jeho slovník obmedzuje na áno, nie, možno, kedy, kde, prečo, kto, okej.

Raz za tri či štyri dni sa pokúsi o hlbší rozhovor. Zvyčajne má v sebe už niekoľko panákov. Včera večer sa ma spýtal, či viem všetko o sexe. Odvetila som, že predsa ide o to zistiť, či je človek muž alebo žena, a zasmiala som sa. Slzy mu zaliali oči. Cítila som sa hlúpo, a tak som ho ubezpečila, že sa pre to nemusí trápiť, že v tom oddelení sa vyznám. Došlo mi, že zniem ako mama, a aj mne vyhŕkli slzy. Obaja sme sa vyparili z obývačky. Každý iným smerom.

Pravda je taká, že s Johnom spávam už od šestnástich. Kiežby som sa zverila mame, keď ešte bola príležitosť… Ale počula som ju, ako telefonuje s tetou Meg v ten večer, keď sesternica Lucy oznámila, že to s Keithom chcú urobiť. „To je také výnimočné, že ti to povedala! Dúfam, že keď príde čas, aj Eve sa mi zdôverí.“ Okamžite som vedela, na čo naráža. „A nech je Lucy opatrná, inak budeš babka v štyridsiatke.“ Potom mama stíchla a počúvala tetu. „Rozhodne ťa budem informovať, ale myslím, že Eve ešte nie je pripravená. Lucy na to ide dobre, sedemnásť rokov je primeraný vek. Nie je to ani neskoro, ani príliš zavčasu.“ Rozhovor si prehrávam stále dookola. Mame som dôverovala a vážila si ju. Usúdila som však, že nič nepokazím, ak jej to poviem, až budem v Lucinom primeranom veku, čo bude o mesiac.

Vždy som bola rozvážna. Menštruovať som začala už v jedenástich. V škole. Z ruksaku som si pokojne vybrala mincu a prešmykla sa na učiteľské WC. V automate, pod ktorým sme si počas prestávok nechávali odkazy, som si kúpila vložku. Môj deň potom pokračoval ako každý iný. Keď som prišla domov a oznámila som to mame, vyplašila sa.

„Mala si mi zavolať. Prišla by som po teba a porozprávali by sme sa o tom.“

„Už sme sa o tom rozprávali.“

„Ale nie o podrobnostiach.“

„Akých podrobnostiach?“ Bála som sa, že mi niečo ušlo.

„Z tela vychádza krv a niečo ju predsa musí zachytiť.“

„Aha, nuž áno, ale tvoja nezávislosť mi niekedy naháňa strach. Dúfam, že vieš, že som tu, keď ma budeš potrebovať.“

„Jasné,“ odvetila som. „Preto môžem byť nezávislá.“ Usmiala sa. Mala najkrajší úsmev.

Technicky som teraz nezávislejšia než kedykoľvek predtým, lebo na mňa nikto nedohliada. Ibaže nezávislosť neoslobodzuje, keď je nedobrovoľná. Som vyradená ako jednodňové mlieko. Ak aj prijmem, že mám pred sebou ešte celý život, neviem si predstaviť, ako ho prežijem bez nej. Na Vianoce od nás nikto nedostane ani pohľadnicu… Zeleninová záhrada spustne… Posteľná bielizeň bude samý fľak, kým ocovi alebo mne netrkne, že ju treba vymeniť… A na oslavu narodenín môžem zabudnúť. Čo mi vlastne vyhovuje.

Table of Contents

KAPITOLA 1