PODPOŘTE NAKLADATELE

PŘÍMÝMI NÁKUPY

NA JEHO ESHOPU

knihy, CD, DVD

a digitální produkci

najdete na

www.eshop.carpe.cz

POMŮŽETE VYDÁNÍ

DALŠÍCH TITULŮ

Děkujeme a vážíme si vaší přízně!

--------------------------------

Koncertní videa nabízí web

www.iKoncert.eu

Egon Ervín Kisch

Pasák (ukázka)

CARPE DIEM

2018

Egon Ervin Kisch

Pasák

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu nebo v aplikaci. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

© Carpe diem, 2018

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-262-4 (pdf)

ISBN 978-80-7487-263-1 (epub)

ISBN 978-80-7487-264-8 (mobi)

První kapitola

Najednou zčistajasna, docela neočekávaně, se roztrhl tlakoměr.

Ještě než si to topiči uvědomili a strnuli hrůzou, praskl kotel a celé město vyděsila strašlivá rána.

Ve chvíli výbuchu se opíral Engelbert Naak o dřevěnou budku na palubě parníku, kde byla pokladna, říkal právě panu Karlu Dušnicovi cosi nepodstatného a pronesl dvě slova: ,,kapela hrát“.

Vtom však už nastala chvíle nejšílenějšího děsu. Jednoho chlapce, na jehož rameni se houpala torna na květinky, to vymrštilo přímo až k balkónu v prvním poschodí domu na nábřeží, odkud dopadlo na chodník jeho mrtvé tělo; přes znetvořený trup se mu vinula zelená šňůra s tornou. Do vozovky na nábřeží dopadla hlava mladého muže, jak se později zjistilo, byl to Matěj Blecha. Na kousíčky to roztrhalo Marcela Bleyera, který asi stál těsně u vadného kotle. Většinu výletníků smetl výbuch do řeky. Mezi nimi byl Robert Dirnböck, jehož mrtvolu našli zanedlouho pod troskami zničeného parníku Caput regni, a Engelbert Naak, jehož mrtvolu vylovili u Mělníka až za devět dní po výbuchu parníku. Další výletníky sežehly šedé a rudé plameny žhavé páry a ohně, které se plazily po prknech ztroskotaného parníku. Mnoho lidí to odneslo polámanými žebry a zlomeninami, když se pokoušeli jako smyslu zbavení prodrat se po uzounkém schodišti od přístaviště u Vltavy nahoru na nábřeží, zatímco se kolem nich houlila dusivá, hustá mračna kouře. Bylo slyšet nářek, volání o pomoc, sténání, šílený křik. Jiné zase – mezi nimi byl Bedřich Fric, který za týden podlehl v mukách a v deliriu strašlivým zraněním – zasáhly černé kusy roztrženého lodního komínu, které nejprve vyrazily do výše nábřeží jakoby z jícnu sopky, zavířily nahoře jako útržky papíru a pak se ničivě snášely v dešti jisker na trosky parníku, na můstek a na přístaviště a do vln Vltavy, na pasažéry a zaměstnance paroplavební společnosti, zahalené hustým dýmem, a způsobily jim těžká zranění na hlavách a tržné rány po celé délce tváří.

Mezi těmi, kdo se zachránili, byl Karel Dušnic. Také jeho vymrštil výbuch daleko od parníku, dopadl až doprostřed řeky. Když se vynořil nad hladinu, zahlédl vedle na vlnách rozbitý stůl z trosek parní lodi. Aniž uvažoval, chytl se ho a nepustil se ho téměř celou půlhodinu. V těchto osmadvaceti minutách si vůbec nemohl vybavit, co se vlastně stalo, v uších mu zněla poslední slova Engelberta Naaka ,,kapela hrát“, která pro jakýsi hřmot nemohl dokončit, opakoval si „kapela hrát, kapela hrát“ a před očima měl na hladině modravě šedivý těžký mrak. Úplně apaticky svíral desku stolu s půlkou přeražené nohy na jednom konci. Vůbec nepomyslil na to, aby volal o pomoc. Bylo by to stejně marné, poněvadž proud ho unášel středem řeky, daleko od břehu, takže jeho volání o pomoc by zaniklo v řevu, sténání, naříkání a hlučení a ztěžka by ho také někdo zahlédl v tom chaosu mezi plovoucími mrtvolami, prkny, lavicemi, utrženými částmi těla, cucky oděvů, papíry a klobouky. Neuvažoval však ani o tom, zda má či nemá smysl dovolávat se pomoci, nýbrž držel se křečovitě okraje desky a přemítal, jak asi měla končit věta, kterou už Engelbert Naak nedopověděl.

A právě to bylo Dušnicovou záchranou, že ho proud zanesl doprostřed Vltavy. Tam ho totiž nejdříve zahlédl vorař Jan Chrapot, který vesloval s loďkou k místu neštěstí od svého domku na Kampě z levého protějšího břehu. Chytil Karla pod paží a snažil se ho dostat do člunu. Bezúspěšně, neboť Karel Dušnic byl víc mrtvý než živý a nijak se nesnažil pomoci svému zachránci. Ani na chvíli se nepustil desky stolu. Chrapotovi nezbylo než stáhnout vesla, pak se vyklonil z loďky, popadl bezvládného, který konečně pustil desku stolu, kolem boků a vtáhl ho – jen taktak, že se kocábka nepřevrhla – dovnitř loďky. Tam Karel Dušnic omdlel. Chrapot zabral vesly a co nejrychleji se vracel na Kampu.

Tady už postávaly zvědavé zástupy obyvatel Kampy, kteří hned po ohlušující detonaci rozčileně vyběhli na břeh, odkud je volný rozhled na druhou stranu Prahy a na Vltavu. Někteří už myslili, že došlo k zemětřesení, ba že nastal konec světa, přesvědčili se však, že Praha stojí, jak stávala. Jen sloupy kouře u Palackého mostu, stoupající k obloze, jim napovídaly, odkud se rozlehl tajemný pekelný hřmot. Tam také uháněli plným tryskem koně zapřažení do vozů požárního sboru, tam ujížděly po nábřeží na druhé straně vozy záchranné služby a ostrým hvizdem dávaly znamení, aby se jim uvolnila cesta. Také muži z Kampy nasedali do rybářských loděk, v nichž jindy lovívali na Vltavě ryby, a zamířili k místu, odkud se vznášela mračna kouře. Jejich ženy za nimi volaly, aby byli opatrní, a přitom se pyšně rozhlížely, takže si jich každý musil povšimnout. Nikdo však neznal pravou příčinu události. Hodil to nějaký atentátník pumu, zřítil se Palackého most, vypukl požár nějaké chemičky? Až konečně se to vysvětlilo, když přes zábradlí Karlova mostu se nahnul jeden obyvatel z Kampy a sděloval lidem dole, že zaslechl, jak požárník křikl na strážníka: „Výbuch na parníku!“ Teď byly domněnky reálnější. Podle síly výbuchu se dalo odhadnout, že došlo ke strašnému neštěstí a že byli i mrtví, jak nasvědčovalo povolání hasičstva a záchranné služby. Kromě toho bylo možno usoudit na velikost katastrofy z toho, že byly letnice a každý se snažil využít neděle k výletu. Všechny přetřásané dohady skončily, teprve když zahlédli voraře Chrapota, jak rychle vesluje zpátky ke Kampě, a když přijel blíže, viděli v loďce nehybně ležet člověka.

Jestliže už předtím bylo nebezpečí, že se octne ve vodě někdo ze zástupu zvědavců, kterých se tu nastavěla dobrá stovka v těsné tlačenici na nechráněném břehu na Kampě mezi Bruncvíkovou sochou a německou reálkou, teď, když spatřili voraře Chrapota, bylo to ještě hrozivější. Mužské osazenstvo a chlapci se chtěli dostat na kraj břehu, aby pomohli Chrapotovi při přistání, nemohli se však k němu prodrat, poněvadž vpředu stály ženy a děti a neuhnuly, jednak protože je poutala na místo zvědavost, jednak že byly na sebe tak namačkány a do sebe vklíněny, že se opravdu nemohly pohnout.

Nakonec se rozestouplé a strkající řady zase semkly, jeden z vorařských mladíků šťastně zachytil řetízek na předku Chrapotovy loďky a přitáhl ji pevně k břehu.

Několik z kolemstojících přiskočilo na pomoc, vyzvedli a naložili si na ruce Karla Dušnice, který byl v bezvědomí, a odnesli ho k Chrapotovům do bytu. Zatím přišla i vorařova žena. Otevřela dveře do místnosti vlevo od kuchyně, a tady položili neznámého na stůl. Místnost byla plná zvědavců, ba tlačili se i na schodech. Chrapot je všecky vystrčil ven a dal se do kříšení omdlelého. Sotva mu několikrát přejel přes spánky, pootevřel Karel oči a hluboce vydechl. ,,Ulož ho do postele a zatop,“ řekl vorař ženě a rychle se zas pustil k místu katastrofy. Na ženiny námitky Jan Chrapot nedal.

Paní Chrapotová zavřela dveře, zula neznámému boty a odstrojila ho. Karel Dušnic ležel netečně na stole a bylo mu jedno, co se s ním děje. A nehnul ani brvou, když se Chrapotka celou silou opřela do stolu a kousek za kouskem ho dostrkala k posteli. Díval se upřeně na strop a zhluboka oddychoval. Když ho však žena pozvedla, aby ho uložila do postele, rozhlédl se těkavě po vorařově světnici a otázal se:

,,Co je?“

,,Ale vybuchl parník, vás to vyhodilo do Vltavy, jenže můj vás vytáh a dopravil k nám do bytu. Teď bych vás jen ráda uložila do postele.“

Karel Dušnic si přiložil ukazováček levé ruky na skráň a strnulým pohledem zíral před sebe. Dlouho se rozpomínal. Postupně si však začal ujasňovat všechny souvislosti toho, co se stalo. Jak se sešla celá jeho parta na parníku, aby si udělali o letnicích výlet, parník už měl odjet, Engelbert Naak říkal něco o kapele, ale najednou zaduněl nepopsatelně hrozný rachot a on se octl v řece, sevřel prsty nějakou desku, a pak ho vytáhl k sobě do člunu nějaký muž.

,,Kde je váš muž?“

,,Odjel,“ odpoví roztržitě Chrapotka. Ani na chvíli nespustila oči z neznámého pána, který se pozvolna vzpamatovával, z jeho hebké tváře, úzkých průhledných rukou, kde se mu na prstě leskl starý, vzácný prsten. Její zrak spočívá na neznámém mladém muži, kterého svlékla a jeho jemňoučké prádlo a oděv přehodila přes židli. Nevnímá ani, že se jí na něco vyptává a ona že mu odpovídá. Je myšlenkami někde jinde.

Karel Dušnic cítí, že se žena na něho dívá. Jeho pohled, kterým jí odpovídá, je nesmělý, ustrašený – před ním totiž stojí mladá žena. Chtěl by něco říci, jen něco říci – rozhovor vázne již nebezpečně dlouho. Ale když se snaží něco pronést, připadá mu, jako by celé jeho vědomí se rozplynulo ve vodě:

,,Kam to – totiž kam to odjel váš muž? Kde je?“

,,Ale rozjel se zase k parníku. Na mě nedal. Copak ten dá na to, co říkám! Ten vůbec nedá na to, co říkám...“

Kdyby jen mohl něco říci, na něco se zeptat, tyhle přestávky v rozhovoru jsou strašné.

,,Máte – také děti?“

,,Ne, děti nemáme. Můj muž není zdráv...“ Žena to pronese s jistou dávkou rezignace. Pak se však na něho podívá, jako by mu tímto sdělením chtěla dát důvod. V jejím pohledu je pobídka.

Dušnic cítí, jak se mu po sinalé tváři najednou rozlévá ruměnec. Vidí mladou ženu. Nos nemá zrovna vábný, ale jinak není šeredná. Naopak má jistý půvab. Opravdu je pohledná. Najednou zjistí, a je mu, jako by to bylo ve snu, že její zrak se vpíjí do jeho a zkoumá, jak u něho obstojí její vzhled. Přistižen sklopí oči a sveze se očima po ňadrech, která se dmou v těsné kartounové halence s modrými pruhy, a po kyprých bocích. Věru statná ženská. A nikdo není v pokoji, jen on. A je nahý... Rozechvěle sahá po přikrývce. Žena usedla na kraj postele a hlasitě dýchá se žhavým úsměvem. Pojednou se mu vybaví slova ,,kapela hrát“. Myšlenky se mu zamotávají. Vztáhne po ženě ruce a strhne ji na sebe.

Druhá kapitola

Dušnicův dům zná v Praze každý. Obrovská červená tabule s firmou řezníka uzenáře, který má dnes v Dušnicově domě v Rytířské ulici krám a dílnu, ruší snad poněkud úctyhodnou honosnost fasády, téměř už zčernalé sazemi, prachem a časem, přesto však je to jedna z nejpůvabnějších pražských budov. Nejsou na ní ony rozšklebené a zastrašující karyatidy s postavami otroků, kteří musí nést na svých bedrech balkóny malostranských paláců, naopak je něco neosobního ve dvou postranních pilířích u domovního vchodu, které uprostřed dělí římsa a nahoře zakončuje hlavice s bohatými závity. Portál, okna a průčelí vyplňuje nejrůznější a nadměrná výzdoba, tu figurální, tam s architektonickými prvky a jinde se stylizovanými květy. Všechno jak na průčelí, tak na oknech a na obou křídlech vrat tvoří působivý, plochý, přitom však výrazný a bohatý reliéf, v každé půlce jiný. Tady opravdu ničím nešetřil a veškerým uměleckým bohatstvím si zahýřil nějaký kameník, kterému zadal zakázku bohatý stavebník; bylo to v začátcích silného vlivu holandských mědirytin na rané renesanční umění. Architektovo umění vyniká hlavně na majestátním štítě a arkádách, jejichž nízké sloupky s rustikou obepínají v nádvoří první poschodí.

Ani starousedlí Pražané, kteří tudy přešli nesčíslněkrát a pro něž skvělé barokní domy nejsou vzácností, neprojdou kolem Dušnicova domu, aby aspoň pohledem nezavadili s patřičným obdivem o výzdobu na zčernalé fasádě.

O domě a jeho majitelích koluje řada historek. Tak se vypráví například o jednom z bohatých Dušniců, že ho jednou v noci před sto lety vzbudilo zazvonění u vrat domu. Vyšel otevřít, a jaký byl jeho údiv, když před sebou spatřil samého císaře Františka, který se za ním zvlášť rozjel z Vídně do Prahy dostavníkem, aby ho požádal o souhlas ke státní půjčce.

Jiná historka vypráví, jak dva bratři Dušnicové se sešli jednou na poště, poněvadž je oba ve stejné chvíli napadlo, aniž jeden věděl o druhém, aby dali svému zástupci za hranicemi příkaz k rychlé koupi. Vypráví se o posledním potomku této staré pražské německé patricijské rodiny, který, když ještě byli jeho rodiče naživu, propadl dekadenci a sentimentalitě a romantickému nicnedělání, takže starý Roderich Dušnic se musil vzdát naděje, že ze syna vůbec kdy bude šéf bankovního závodu D. Dušnic, a byl nucen prodat závod jedné bance. Zakrátko nato starý Roderich umřel. Nevydařený Karel Dušnic bydlí nyní v domě v Rytířské ulici a vede dál život člověka oddávajícího se sladkému nicnedělání.

Když byl starý Dušnic ještě naživu, zvával na návštěvu bývalé spolužáky a přátele Karla Dušnice, aby rozptýlili a zabavili zádumčivého a do sebe zahloubaného syna. Mladí lidé přicházeli a snažili se všemožně plnit tento úkol, neboť dům Dušniců byl pohostinný a oni sami se tu každé odpoledne nebo večer výborně bavili, ať už trávili čas hrami, žerty nebo tím, že si navzájem vyprávěli svá dobrodružství. V této tradici pokračovali i po smrti starého Rodericha Dušnice, nastolili tu ponenáhlu dokonce jakési veselé samoděržaví a nijak je neodrazovalo, že jejich mladý pohostinný přítel, kterého měli všichni rádi, neprojevoval zájem o bujné a veselé výstřelky jejich mladického zápalu a nedokázal setřást ze sebe jemu samému odporný sklon k drásavé trudnomyslnosti.

Karel Dušnic byl ke všem přívětivý, milý a úslužný, oceňoval snahu svých přátel, a když se přesvědčil, že návštěvy u něho nejsou pro ně žádnou obětí, přestal se rmoutit nad tím, jestli jim to všechno není snad na obtíž. Zúčastnil se každé zábavy, ke které ho přátelé vybídli, všichni však měli pocit, že jejich radovánky mu jsou vnitřně cizí, ba někdy se jim zdálo, že se mu i hnusí. Jenom když se podnikalo něco, kde šlo o ženy, odmítal Karel Dušnic jakoukoli účast, a třebaže tak činil šetrně, jeho odpor nepřekonali.

Zpočátku, nežli poznali jeho vytrvalé zpěčování, snažili se přátelé přimět ho k zábavám se ženami, neboť se jim zdálo, že jeví nebývalý zájem, když se rozhovořili o svých dobrodružstvích s ženami ze společnosti nebo z polosvěta. Po pravdě nebyl bez zájmu, ale právě kritické, posměšné a nakonec vychloubačné líčení milostných dobrodružství jeho přátel nijak nepřispělo k přání, aby se jich sám zúčastnil. Ba naopak utvrzovalo ho to v úsudku, který vyčetl z románů a k němuž dospěl z nepřímého pozorování, že všechna tato povyražení jsou u mužů jen jakýmsi dobyvačným sportem a jakýmsi planým snažením po ukojení smyslů, u ,,dobytých žen“ pak pohnutkou podvolení že je stejně jistá směs vypočítavosti, ziskuchtivosti a smyslnosti. Tyto důvody se kašírují prolhaně tím, že muži musí naoko vyznávat věčnou lásku, ženy pak bez vyzvání přísahají věrnost až do smrti, tváří se ctnostně a bůhvíjak hlubokomyslně, a když se podvolily, dají se do štkaní stejně jako při loučení.

Žena naplňovala jeho sžíravé sny i noci bez spánku. Sliboval si nějaký zázrak odměnou za své panictví, pro něž se mu tolik vysmívali a jež bylo skoro nenormální, zázrak splynutí duší, lásky bez přetvářky a zázrak nejvyšší čistoty, nějaký třpytivě bělostný zázrak nahoty ověnčené květy, zázrak, jenž ho zbaví trýzně, okovů a trudnomyslnosti, jenž mu přinese osvobození a podmaní mu spoustu žen, což bylo jeho žhavou touhou. Obětoval by za to celé své jmění, neboť mu stejně bylo k ničemu. Tahle zmatená víra v zázrak jako záchranu před jeho téměř chorobnou pochybovačností a plachostí byla to jediné, v co doufal a co neměl odvahu zničit, aby v zoufalství neskoncoval s vlastním životem, který se pro něho stejně stal bezcenným.

V této až chorobné naději dovršil Karel Dušnic dvacet sedm roků. Bylo to právě o svatodušní neděli, kdy si chtěl s přáteli vyjet na parníku Caput regni za Prahu někam do lesů. Ještě ani pořádně nestáli na lodi, obsazené do posledního místečka, když došlo k onomu strašlivému neštěstí, které nepředstavitelně dolehlo na město a způsobilo i bolestivé ztráty mezi Dušnicovými přáteli. Nikdo z nich kromě Karla Dušnice se nezachránil.

Z vorařova bytu odjel Karel Dušnic domů do Rytířské ulice. Jel sám a nechtěl, aby ho někdo doprovázel. Doma se necítil ve své kůži. Měl zvýšenou teplotu a tři neděle ležel nemocen v posteli. Chtěli před ním zatajit, jaký osud postihl jeho společníky na parníku. Ale nenechal se odbýt. Chtěl vědět, co se stalo s Bedřichem Fricem, Matějem Blechou, Naakem, Dirnböckem a ostatními. Tak pozvolna a s největší šetrností ho zpravili o smrti všech. Když pod Mělníkem u ústí Vltavy vytáhli Naakovu mrtvolu, chtěli mu to už zamlčet, poněvadž každá zpráva o smrti jeho přátel se ho těžce dotkla. Avšak Karel, doléhající neustále dotazy, z nich přece nakonec vytáhl, že znají i osud Engelberta Naaka. A teď při zvěsti o tom, jak zahynul poslední z jejich kruhu, zůstal už apatický.

Když se uzdravil, vypravil se Karel hledat dům svého zachránce. Nebylo těžké najít ho mezi těmi několika domky na břehu Kampy, která není v podstatě ostrov, nýbrž poloostrov. Ve větších, dvou až tříposchoďových nájemných domech, které tu stojí, by nebylo snadné ho najít. Neboť tyhle domy se sobě zvláštně podobají. Jejich zvláštnost spočívá v tom, že ti, co stavěli tyhle levné domy, nebyli si jisti, kterou stranu domu mají zvolit za průčelí a z které udělat zadní stranu. Jedna jejich fronta vede totiž na malé nedlážděné náměstíčko s vysokými akáty, kde si děti hrají kuličky a bývá tu hrnčířský trh, druhá fronta směřuje k Vltavě a otvírá se na ni pohled z Karlova mostu. Rozřešili to tedy tak, že na omítku a výzdobu průčelí je škoda peněz, a neudělali průčelí vůbec.

V tomto komplexu budov nebylo možno přejít Chrapotův domek ve tvaru kostky, a tak Dušnicovi odpadlo nepříjemné doptávání po bytě voraře, kterého neznal ani jménem. Domek stál šikmo proti krčmě V Pekle, kde král Václav v noci, kdy umíral jeho otec, čtvrtý císař Karel, vesele hýřil s lehkou ženštinou Božkou–Vesnou a dostal se kvůli ní do krvavé rvačky.

V bytě byla jen paní Chrapotová. Muž prý odjel na vorech do Hamburku. Kdy se vrátí? Tak asi za pět neděl. A opět ten povzbuzující pohled jako tehdy. Tentokrát však marně. Karel Dušnic sdělil své jméno i adresu. Odjíždí nyní na jih a po návratu zajde opět s odměnou pro svého zachránce. Měl sice peníze při sobě, ale nechtěl je dát do rukou ženy, která vrhala takové pohledy. Odporoučel se.

Ubytoval se na jednom dalmatském ostrově, jak mu doporučil lékař: ,,Na jihu u moře okřejete po tom rozčilení.“ Ale vlny Kvarnera postrádaly světlou modř, spíše se barvily temně zeleně, až do černa. Nikde neviděl Karel Dušnic klidný mořský břeh, který by šumivě omývaly vlny, všude zela rozeklaná, rozpraskaná úskalí a strmé svahy skal, do nichž zuřivě bily burácející přívaly vod, vztekle se vychrlily jako sopka, vzepjaly se a zase dunivě opadly. Kam až mohl dohlédnout, sžíralo se moře v ustavičném boji samo se sebou, v stálém nepokoji, v ustavičném vlnobití. Přírodní živel, který se tady znovu a znovu vrhal proti strmému pobřeží, na němž stál, byl týž živel, který teprve nedávno vyrval ze života jeho přátele a opovrhl jeho smrtí. Jak to, že právě jeho vynechaly ty příšerné pařáty, které se po něm sápaly ještě tady na skalách, rozstřikujíce zášť, zuřivost, hrozby a sílu, opadly zase zpět, a zase se tyčily ještě výš, jako by naznačovaly, že ještě nyní by mohly sevřít svou oběť, kdyby se jim zachtělo... Ale nezachtělo se jim. Přátele, kteří byli lačni života, lačně připravily o život. Avšak jeho, pro něhož život neměl cenu, oloupily současně a záludně o to nejcennější, co měl: o víru v zázrak.

Zamrazilo ho odporem až do morku kostí, když si představil, jak si zmateně splétal v mysli zázrak prvního slastného oddání a jak místo toho ve chvíli, kdy ho vyrval člověk smrti a obšťastnil ho dalším životem, aby se mohl dočkat tohoto zázraku, odměnou za zachránění a poskytnutí přístřeší ještě polo v bezvědomí zneužil jeho ženu. Kyprá, neukojená, nevěrná vorařova žena – to měla být odplata za jeho odříkání, té dal v plen své panictví, ta ztělesnila jeho první lásku, jež měla být příchodem osvobození.

Karel Dušnic by teď byl rád, kdyby měl povahu svých kamarádů. Jak by se bezstarostně rozesmáli nad takovým dobrodružstvím a dovedli je dávat k lepšímu! Jak by mu poklepali uznale na rameno, jak by mu vyčinili šosáků za jeho skrupule a výčitky svědomí!

Nic mu nepomohlo, že si nesčíslněkrát opakoval, že jeho víra v zázrak, který měl přinést osvobození, byla nesplnitelné šílenství, mystická nejasná myšlenka, a že chvíle ve vorařově bytě byla ve skutečnosti jen bezvýznamná bagatela. Nic mu nepomohlo, že si nesčíslněkrát říkal: rozdíl mezi ním a úplným bláznem je jen ten, že on si je vědom své nemoci. Neustále znovu neúprosně a neúnavně, jak ječivě pleskaly o břeh vlny moře, doléhaly na něho beznaděj, rozčarování a výčitky svědomí. Skráně ho pálily, jako by v jeho žilách místo krve proudilo rozžhavené železo.

Tři měsíce se tak hryzal Karel Dušnic daleko na jihu, jehož břehy hryzal příboj moře. Pak se odhodlal k návratu do Prahy. Nedalo se říci, že by se byl na jihu zotavil. Ale přece jen se snažil být hovornější ve styku s příbuznými, kteří ho občas navštívili. Jen o neštěstí na parníku se nesmělo mluvit. ,,Přestaňme s tímhle tématem, je to pro mne příliš rozčilující.“ A zavedl hovor jinam.

Jednoho dne se vypravil zas na Kampu za vorařem Janem Chrapotem. Když vešel do domu, potkal na pavlači vorařovu ženu.

,,Řekla jsem muži všechno.“ A když se na ni Dušnic udiveně podíval, připojila ještě: ,,Stejně by to na mně brzy poznal.“

Karel Dušnic zbledl jako křída a rukama se přidržel okraje zábradlí.

,,Co – co na to – řekl váš muž?“ vypravil ze sebe.

,,No, to vědí, že se zlobil. Ale vždycky si sám přál, abysme měli dítě. A konečně,“ naznačila vzdorovitým pohybem hlavy, ,,doma jsem pánem já.“

Pak ho pobídla: ,,Jen ráčej vejít, je uvnitř ve světnici.“

Jan Chrapot leží na něčem, co vypadá jako pohovka, jen tak bez kabátu.

,,Vstaň, přišel pan Dušnic.“

,,Pane Chrapot, přišel jsem, abych vám vzdal tisíceré díky – a abych vás požádal za odpuštění.“

,,No dobrá, dobrá,“ zabručí vorař a tváří se vážně, a jak tak vstal, když Dušnic vešel, uvažuje o odpovědi.

Karel Dušnic ho předejde. Vytáhne z náprsní kapsy tašku a podává Chrapotovi dvě bankovky. Chrapot je vezme a užasle se otočí po ženě. Radostným vzrušením mu hoří tváře.

,,Tisíc zlatých!“ Maně mu to vyklouzne z úst při myšlence, že má teď tisíc zlatých. Potom se snaží o důstojný úsměv. ,,No dobrá,“ pronese nahlas a nese peníze do skříně.

Třetí kapitola

Na Kampě nebralo šuškání konce. Že malý Jaroslav, Jarda, není syn churavého voraře Chrapota, věděl kdekdo. Dovedli si také domyslit, že s narozením dítěte má co dělat onen muž, kterého sem tehdy přinesli polomrtvého z vraku. Kdo však byl ten cizí pán? Stálo za to věc probrat. Paní Chrapotová nosila teď veliký klobouk, malý měl šaty z obchodu s dětskou konfekcí – ne jako ostatní vorařské děti, jejichž šatičky byly jen tak zhruba spíchnuté ze starého prádla nebo šatstva po rodičích. Ztroskotanec přinesl tedy Chrapotovům bohatství a každý by byl u čerta rád věděl, kdo to je.

Ale Chrapotka nic neprozradila. Byla, jak se tak říká, všemi mastmi mazaná. Jako svobodná dělala v továrně v Holešovicích. Dobře ji znali voraři, kteří dělali zastávku za propustí u Štvanice, aby si tu u Bašteckých dali poslední lok pražského piva a svázali prameny pro vlek remorkérem. Leckdo se pak, když zase vyjeli, vytahoval, jak si s ní užil, svědky dobrodružství byly ovšem jen travnaté porosty na maninské pláni nebo akáty na Štvanici. Často škádlila voraře Chrapota, který už nebyl nejmladší a také ne z nejchytřejších, a výsledek jejích žertů byl ten, že Chrapot začal za ní pálit. Smála se tomu, smáli se také voraři, když se v noci uložili ke spaní buď venku na vorech, nebo v jedibabské hospodě pod stoly, nebo také v Loubí, a vyptávali se na Chrapota, copak asi dělá jeho zbožňovaná a jestli na něho věrně vzpomíná. Ponenáhlu však nechala úsměšků. Chytře si pomyslila, že se jí tu naskýtá příležitost k vdavkám, jaká se hned tak nevrátí. A jednoho dne se nastěhovala na Kampu jako legitimní Chrapotova žena. Lidé z Kampy, už po rodičích a po předcích od plaveckého řemesla, neradi viděli mezi sebou bývalou holku z fabriky, ,,fabričku“, které tak hloupě sedl na lep jeden z nich. Zvláště ženy ji nemohly ani cítit. Na oplátku zas měla paní Chrapotová pro ,,Podskaláky“ vždycky jen pohrdání a nikdy se s nimi moc nestýkala. A teď, když se jí narodilo děcko a ona vycítila, že ji obklopuje zvědavost a závist, stranila se jich ještě víc. Sousedé si řekli, že se nad ně vynáší, poněvadž najednou zbohatla. Z voraře Chrapota by byli spíš něco vytáhli, ale ten musil držet jazyk za zuby pod pohrůžkami své ženy, v jejímž područí byl po všech stránkách. A tak když na něm vyzvídali ostatní voraři při přípravách ke spuštění vorů ve smíchovském přístavu, při svačině u ohniště na prámu nebo když je táhl remorkér a oni se nudili, odbyl je jen a zabručel něco, čemu nerozuměli.

A ať okukovali maličkého Jaroslávka, jak chtěli, neobjevili na něm nic, co by jim naznačilo něco o jeho rodokmenu, třebaže vypadal docela jinak než ostatní chlapci z Kampy. Chrapotka hýčkala synáčka, kterého přece jen přivedla na svět, přestože v to už dávno nedoufala, a dbala o něj úzkostlivě nejenom z lásky, ale také proto, aby ještě víc popíchla u sousedů závist a další výmysly. Vypravila se dokonce do městských sadů, kam chodily děti boháčů, a všímala si, jak jsou oblečené, upravovala chlapci také účes s lokýnkami přes uši, a lze si představit, jaká to byla pod Karlovým mostem senzace, když se Jarda objevil v neděli mezi svými bosými kamarády v žlutých botičkách a ponožkách a v modrém námořnickém obleku s námořnickou čepicí. Od čepice se mu houpaly dvě černé stužky, vzadu v každém rohu na námořnickém límci byly hvězdičky námořnické hodnosti a na levém rukávě vyšitá zlatá kotva.

Přitom se Jarda nijak nevytahoval, hrál si se všemi, dovedl odbít špačka vysoko až k oknům poschodí, roztočil káču, že dvě minuty poskakovala po kostrbatém dláždění na břehu, a než se dali do hry na lupiče a četníky, dovedl rozpočítat chlapce podle tradiční tajemné říkanky Ententýny sou rakatýny, buja, buja, buc, tys to všechno spuc tak dovedně, že heslo „spuc“ padlo vždycky na chlapce, s nimiž kamarádil. Ti pak dělali lupiče a mohli se utábořit v rozvalině vyhořelé obrovské červené cimbuřovité stavby Odkolkových mlýnů, k níž znal cestu jen zasvěcenec, zatímco ostatní se musili spokojit málo slibnou a v zásadě také nenáviděnou úlohou četníků. Nebylo divu, že s ním chtěl být každý zadobře. Obzvláštní respekt však mu získalo kavalírské chování při kuličkách, při čukesu nebo labetě. Dosud bývalo běžným zvykem, že hráči, kteří mistrovsky ovládali hru, hráli se slabším spoluhráčem jen potud, pokud ho neobrali o všechny kuličky (v krámě u Kolanta bylo šest kuliček za krejcar), Jarda však, když spoluhráč přišel o poslední kuličku, půjčil beze všeho kuličky k další hře. Jak džentlmenské to bylo gesto, lze si představit podle toho, že Jardův protivník tak vlastně získával šanci obrat ho o poctivě získanou výhru, zatímco Jarda mohl nanejvýš vyhrát už jen jednou vyhrané. Jindy zas hodil do důlku jako vklad skleněnou kuličku, červeně, modře, žlutě a zeleně žíhanou, a roznítil tak hráčský zápal do nepopsatelné vášně.

Ohromnou senzací bylo, když se rozneslo, že zapsali Jaroslava Chrapota na německou školu. Neboť i v domcích na Kampě se usídlila národnostní zášť. Obyvatelé tady ani za mák nechápali, co jsou to jazyková nařízení, komise, paragraf čtrnáct, obstrukce a národnostní menšiny, kolem nichž se nadělalo v novinách tolik křiku. Obyvatelům byly cizí záměry, které omladináři osnovali v temném podzemí. Lidé četli v novinách zprávy o procesech, poněvadž to byly soudničky, z nichž se dočetli, jak se jmenovali obžalovaní, čím byli, kolik jim bylo, zda učinili doznání, nebo popírali vinu, jak vyhlíželi a jaký trest je postihl. Večer pak vedli obyvatelé Kampy sáhodlouhé debaty, zda mají omladináři v úmyslu zavraždit císaře a arcivévodu a korunovat českého krále, či zda zamýšleli pouze vyhodit do povětří německé domy.

Starému Růžičkovi, který se krátce po procesu nastěhoval na Kampu, projevovali pořád ještě romantickou úctu: byl totiž správcem domu, kde u vánočního stromku dýka sklátila hrbatého Rigoletta z Toskány, který byl zrádcem Omladiny.

Občas se voraři a jejich chlapci opozdili k obědu, a když pak přiběhli celí uřícení, límec u kabátu utržený, chlubili se, jak se servali s buršáky Na Příkopě, jak vyrvali kamarády z rukou strážníků nebo jak se jim sami vytrhli. Tehdy k nim ženy vzhlížely s obdivem a na schodech anebo před domem si pak navzájem vyprávěly o hrdinství svých mužů nebo synů.

Tyto události každého vzrušovaly, třebaže jejich příčiny nebyly zrovna jasné. Pocit rozhořčení a nenávisti se datoval u obyvatel Kampy už od dávné doby. Teprve teď však mu přišli na pravé jméno, věděli, proti komu ho zaměřit a jak mu dát volný průchod. Doteďka se jejich potlačovaná nenávist obracela proti lidem v lepších poměrech, proti bohatým, proti všem, na nichž byli existenčně závislí. Teď to znamenalo: proti Němcům! Viděli v tom totéž. Neboť kdo byli dřevaři, pro něž se lopotili, dřeli, uhnali si revma a stali se mrzáky? Němci! Kdo byli majitelé továren na Smíchově a v Radlicích, pro něž se plahočily jejich ženy a děvčata? Němci! Ano, Němci jsou boháči – my jsme chudáci. Vezměme jen Malou Stranu, čí jsou tady banky a všechny ústavy? Němců. Kdo jsou tady všichni ouřadové a šlechtici? Všechno Němci. Ale chudí voraři, dřevorubci, tovární dělníci, kočí, služebnictvo, žebráci – všechno Češi. Srovnejme jen toto: německá spořitelna vydržela nápor statisíců střádalů, kteří na poplašné zprávy vyzvedávali vklady, ale česká klerikální záložna skončila miliónovým úpadkem, čímž přišlo na mizinu nespočetně vkladatelů. Noviny psaly, jak čeští studenti třou bídu, takže se musí dávat najímat na nejrůznější práce, němečtí studenti se zato projížděli pražskými ulicemi v kočárech, v lakovaných vysokých botách se stříbrnými ostruhami a v plyšových kloboucích. Ba i ty nejzlomyslnější zprávy v novinách o výtržnostech opilých buršáků říkaly chudým a poníženým jen to, že k nim docházelo z přemíry bujnosti finančně zajištěných. Pro českou Prahu byly pojmy Němec a boháč jedno a totéž, národnostní nenávist byla třídní nenávist.

Proto se pokládalo za nejhanebnější bezectnost a zradu na národě, když měl někdo z Čechů jen v úmyslu dát zapsat dítě do německé školy, ba i tehdy, když to byla rodina, v níž jeden z rodičů byl druhé národnosti. A teď měl chodit do německé školy vorařův chlapec! ,,To ještě Chrapotovům chybělo,“ odsuzovali je rozhořčeně. Ale Chrapotku nepřemluvili ani dva úředníci od magistrátu, kteří zašli k Chrapotovům, aby je přiměli ke změně zápisu. Chrapotka byla neoblomná a staroušek Chrapot zabručel jen po ženě, co ona uváděla. Největší potíž však měla Chrapotka s Jarouškem. Za nic na světě se nechtěl odtrhnout od svých kamarádů, s nimiž si hrával, a také mu naháněl strach vyučovací jazyk, z něhož nerozuměl ani zbla. Ale právě na to ho Chrapotová nalákala. Líčila mu růžovými barvami, jak to bude mít v německé škole dobré, že neovládá němčinu, poněvadž ho pan učitel nebude vůbec vyvolávat. A když mu ještě k tomu slíbila krásný kapesní nůž se širokou střenkou a dvěma čepelkami, který byl jeho dávnou touhou a který potřeboval ke hře na lavičkách na Kampě, Jarda se poddal. Vtipálkům, kteří si ho dobírali tím, co zaslechli doma, opakoval po matce: ,,Češi, to je jen taková žebrota.“ Tím stoupl Jarda ještě víc ve vážnosti.

U Jardy však nezmizel odpor k německé škole, ať mu toho sebevíc maminka naslibovala, třebaže bez okolků dovedl usadit kamarády s jejich výtkami. Německá škola byla v Karmelitské, tak daleko nemusel běhat do té cizácké, cizojazyčné končiny, zatímco česká škola byla tak blizoučko – jedna dvě, a byl jsi na Maltézském náměstí. Kolikrát jen tudy běžel s Bětkou Dvořákovou, která je už ve třetí třídě, a teď by neměli spolu denně chodit stejnou cestou a denně by mu Bětka nevykládala tolik podivných novinek? Vždyť u Bětky není o vyprávění nouze, ví a zná toho fůru; má totiž pět starších sester. Z jedné je už dáma, má známost s továrníkem, chodí v klobouku se zelenou rajkou, na ruce má náramkové hodinky, na prstě safírový prsten a nežije doma. Jen občas zavítá na Kampu na návštěvu a nepřijde nikdy s prázdnou, tatínek od ní dostane cigára nebo cigaretovou špičku, jindy zas tvrdý límec, zapalovač nebo něco jiného, co štípla továrníkovi. Její pravé jméno je vlastně Fanka, ale přejmenovala se na Emy, což prý zní mnohem noblesněji.

Druhá sestra je Mařenka, nemá nápadníka, šamstra, jak se říká, neboť není hezká. Má obličej celý poďobaný po neštovicích z dětství a nosík ohrnutý nahoru. Je zaměstnaná jako žehlířka a po chlapech nekouká. Opravdovou krasavicí je třetí sestra, patnáctiletá Anna, která pracuje jako falcovačka v tiskárně, kde dělá otec sazeče. Má vážnou známost s holičským pomocníkem z Mostecké ulice. Fanka jí zprostředkovala jednoho továrníkova přítele, Anna se zprvu zdráhala a odmítala, ale nakonec svolila a vymluvila se Rudlovi z holičství, že jí není dobře, že půjde raději do postele a nepřijde večer na dostaveníčko. Rudla však zašel večer rovnou z práce do bytu k Dvořákovům, a Annu doma nenašel. Tak postával celou noc u domu a chtěl si počíhat, až se vrátí. Ale Anny se nedočkal, šla ráno od nového šamstra rovnou do práce, takže Rudla s ní mohl mluvit teprve v poledne. Ztropil jí pořádnou scénu a musila odpřísáhnout, že už nikdy večer nikam nepůjde. Teď opravdu dodržuje svůj slib, třebaže jí ten pán dal třicet korun a slíbil jí ještě prsten a třebaže Fanka už dvakrát za ní zašla domů, aby ji odvedla. Fanka to myslí docela dobře, když říká, že by se Rudla vlastně neměl vůbec zlobit, jestliže se Anna za cizí peníze slušně ohodí a bude mu dělat parádu, až si spolu vyjdou ven. Ale Anna je padlá na mozek a za nic na světě už nechce zajít za tím pánem. Zbývající dvě sestry, Katy a Jarmila, jsou ještě školačky, ale stejně jsou obě dvě nekňuby, a Jarmila je ještě k tomu strašně ohyzdná.

Zato Bětka, to je panečku holka! Nosí Fance do bytu vyprané prádlo nebo tam zaskočí, když jí maminka řekne, aby zas přinesla peníze. To si ji pokaždé posadí pan továrník na klín, laškuje s ní a říká:

,,Z té Bětky bude jednou velká potvora.“

Tato prorocká slova opakuje Bětka Jardovi, když se sejdou, a tváří se přitom samolibě. A před Jardou, který označení ,,velká potvora“ slýchával dosud, jen když někdo nadával, vyvstává nyní ta nadávka jako něco neobyčejně půvabného a svůdného a ani na chvíli není na pochybách, že z Bětky Dvořákové bude jednou velká potvora. Co už dnes všechno nedovede! Je pro ni hračkou složit si z kusu papíru vložku do vlasů, načesat si kakadu, a děvčata z Kampy nevycházejí z údivu, když jim ukazuje, jak se dá vypálenou sirkou narýsovat temně černé klenuté obočí. Tančí už všechny tance, a hlavně zná už celou řadu takových netušených věcí, které odposlouchala z vyprávění sester.

Tyto vědomosti získaly Bětce už dávno u dětí na Kampě patřičnou úctu. S neskonalým obdivem vzhlíží k Bětce i Lojzička Hejlová, která kromě pajdavého Vojtíška snad nejoddaněji, až otrocky přilnula k Jardovi a je mu stále v patách.

Ba i Jardovi by Bětka imponovala, kdyby necítil, jak jí sám imponuje.

Bětka je si lépe vědoma a cítí víc než ostatní, že Jarda je něco nóblesnějšího než ostatní uličníci z Kampy, hlavně se zhlédla v jeho lepším oblečení. Nejprve se chovala k němu chladně a zdrženlivě, aby nedala znát, že je jí sympatický. Když však viděla, jak za ním brousí ostatní holky, jak se kolem něho prosebně točí a škemrají, aby si šel s nimi zabruslit, zatímco ostatní chlapce odbývaly, jak při hře Na slepou bábu se všechny holky honí jen za Jardou – rozhodla se, že zahájí o Jardu boj. Viděla, jak z ní nespustil oči a byl pln žhavého zájmu, když vyprávěla, co vyslechla od sester. Přestala tedy zbůhdarma vyprávět širokému kruhu posluchačů a odváděla Jardu stranou, kde mu šeptala jako velké tajemství, když se dověděla zas nějaké pěkné pikantnosti.

Když se někdy stalo, že se za nimi rozběhla Lojzička Hejlová a chtěla v tichém obdivu poslouchat, co si povídají obě její modly, odháněla ji Bětka:

,,Běž pryč. Musím svěřit Jardovi nějaké tajemství.“

Jarda se jen tak letmo soucitně poohlédne po Lojzičce, která se za nimi dívá a v jejímž slzami zkaleném pohledu se skrývá bol, zklamání a závist.

Na kluzišti téměř vždy spolu jezdí Jarda a Bětka. Jestliže si vybere jinou nebo nechá jinou bruslit na svých obdivovaných halifaxkách, pak ho o to požádal obyčejně některý z kamarádů, který dostal od dívky košem. Oplátkou dívka, kterou takto Jarda poctil, je povinna bruslit s mládencem, kterého nejprv odmítla.

Navečer vysedávají Jarda a Bětka na břehu Vltavy pod Karlovým mostem a vykládají si, co všechno podnikne Bětka, aby z ní byla velká potvora. Nebo se přehoupnou přes mříže u Odkolkových sadů a zde někde v křoví mudrují o tom, jestli to bylo od Bětčiny sestry Anny správné, že už nechce mít nic s továrníkovým přítelem, třebaže by jí z toho kynuly peníze.

Čtvrtá kapitola

Karel Dušnic doufal, že se už nemusí ničeho obávat. Když ještě pobýval u moře, bylo mu ve vší bezútěšnosti jedinou útěchou, že po onom neštěstí, při němž přišel o tolik přátel, už nemůže o nic přijít, už ho nemůže nic horšího potkat. Cesta k voraři, kterou měl tehdy ještě před sebou, se mu ovšem zdála nesmírně trapná, ale nakonec nebyla tak nemožná, když si řekl, že tento muž se nikdy nemůže dovědět o zneužití důvěry, když mu svedl v pokoji ženu, a že přijme bez nejmenšího tušení odměnu jako dík za zachránění života. Avšak na Karla Dušnice čekalo ještě něco daleko hroznějšího: vorařova žena mu sdělila, že muži všechno řekla a že bude mít dítě. Dítě. Jeho dítě. V jeho dítěti, v nějakém člověku bude žít nejděsnější hodina v jeho životě, jeho jediný a nejhanebnější čin.

Karel ve svém rozpoložení mysli ovšem vůbec nepočítal s tím, že by se vorař Chrapot se vším tak lehce vyrovnal. Dušnice představa dítěte děsila, a jak tak usilovně v sebetrýzni hlodal v hloubi svého nitra, představoval si, že voraře oslepila jen darovaná tisícovka zlatých a že teď při dítěti zas přijde k sobě a prohlédne. Dítě bude voraři vždy znovu a znovu pro zlost připomínat, jaký byl hlupák, když s napětím všech sil vyrval jakéhosi trosečníka smrti a dopravil ho k sobě do bytu, a ten si klidně vzápětí vzal jeho ženu, připravil ho o jediné štěstí, poskvrnil mu domov a pak bezstarostně zmizel. Dítě v Dušnicovi budilo nenávist a strach.

Odhadoval týdny a dny, v mysli se mu vybavovala mrtvě narozená děťátka a nořil se do snů o mrtvých novorozeňátkách. Až jednou zavítal k němu Chrapot a sdělil mu, že narozené dítě je chlapec. Přitom brumlal něco o křtu, o zítřku a o poctě. Karel Dušnic však na něho jen strnule zíral a před zraky mu poletovaly nenarozené plody, procitlé na věčnost k radostnému životu, a ukazovaly na něho ručkama. Teprve za hodnou chvilku přišel k sobě a podaroval voraře penězi.

Ten den byl pro Dušnice začátkem úplného samotářství a podivínství. Od té chvíle se už nehnul z domu v Rytířské ulici, zanedbával své oblečení, a jak byl rok dlouhý, celé dny a noci vysedával v županu u okna a mluvil sám k sobě. Občas ho navštívili příbuzní nebo staří známí Dušniců a všemožně ho přemlouvali, aby zanechal takového života. Dušnic je však úsečně odbýval tím, že se cítí při tomto způsobu života docela dobře. Mohli tedy jen pokrčit rameny, potřást hlavou a přenechat ho jeho osudu.

Sem tam se objevil vorař Chrapot a vyřizoval od své ženy nejrůznější vzkazy: jednou jak se daří panu Dušnicovi, podruhé že hoch je nemocen, a jindy zas něco podobného. Dušnic to bral už jako samozřejmost a pokaždé dal voraři peněžitý dar.

Až se jednou objevila sama Chrapotová. Za těch šest let, co neviděla tehdejšího hosta, proměnil se jí ve vzpomínce jakoby v samý jas a zatoužila po uhlazeném pánovi, s nímž se na ně usmálo štěstí, přišel na svět chlapec, přišlo bohatství a sousedé začali závidět. Chtěla ho zas jednou spatřit a zavést k němu také Jaroslava, aby mohl chodit k Dušnicovi místo jejího manžela, který se často plaví s vory a je na tom stále hůř se zdravím.

Jarda přinesl právě domů vysvědčení. Ušlo ještě, poněvadž pan učitel omlouval leckteré nedostatky a netečnost chlapce tím, že neovládá němčinu. Chrapotová důkladně chlapce vydrhla, načesala ho a nastrojila do nových šatů, sama se rovněž co nejlépe vyšňořila a vypravila se za Dušnicem pochlubit s chlapcem, že chodí do německé školy a že prospívá. ,,Jaroušku, dnes jdeme za jedním moc nóbl strýčkem, tak se tam chovej slušně,“ nakazovala hochovi.

I uvítal Dušnic dva lidi, kteří v něm vzbuzovali nenávist a hrůzu. Úzkost ho přiměla, aby se zeptal na poměry u Chrapotů, toužil přesvědčit se, že nerozvrátil rodinné štěstí, jak si to ustavičně líčil. Ale Chrapotka mu při své vychytralosti neřekla pravdu:

,,No, dovedete si představit, že to mám každou chvilku od něho na talíři.“

Dušnicem prochvěl děs a sevřel ho: ,,A jaký je na chlapce?“

,,Vůbec ho nemůže vystát,“ lhala Chrapotová. ,,Asi si při něm vybaví, k čemu tehdy došlo.“

Dušnic, který byl skloněn, se pootočil po synových očích, ale tak, aby se vyhnul jeho přímému pohledu. Pátral, zda se v nich neodrazila jeho muka, zda v nich nezachytí stopy po mrtvých přátelích, zda v nich neobjeví plovoucí desku ze stolu na parníku, které se zachytil, rozradostněného voraře, který ho zachránil, vilný pohled jeho ženy, rozervané rodinné štěstí a zničenou víru v zázrak.

Maličký Jarda pokukoval oslněně a ohromeně kolem, zabloudil pohledem pootevřenými dveřmi do vedlejší místnosti, vzhlédl ke stropu, na němž se houpaly stem krystalů skleněné květiny, prohlížel si stěnu, kde visely staré portréty velkých černých pánů a dam a obrovské zrcadlo v rámu z květovaného skla, sklouzl pohledem do rohu, kde stála rozložitá zasklená skříňka s podivnými dřevořezbami, figurkami, paňáčky, porcelánovými kočičkami, domečky a skupinkami.

,,Opravdu, chlapec je celý vy,“ řekla Chrapotka, ,,opravdu. Podívejte se jen na ty oči nebo na ten nos!“

Karel Dušnic si najednou uvědomil, že by měl chlapce něčím podarovat, že proto asi za ním přišli. Těžce povstal z hnědé kožené židle, dobelhal se k nočnímu stolku u postele, vytáhl ze zásuvky svazek klíčků a zašel k trezoru u dveří. Jako by se matčiny a hochovy zraky do něho zavěsily. Nahoře v trezoru je klenotnička a Dušnic s ní jde k oknu. Zazvoní a zachřestí v ní zlato. Vybere z ní hodinky a řetízek s modrými perličkami.

Zavěsí hodinky na řetízek, a aniž pohlédne na maličkého, podá mu je.

,,Vezmi si to.“

Jardovi se třesou ruce, když v nich sevře zlatý dárek. Zlaté hodinky, vzadu na plášti s bílou kresbou na kobaltově modrém emailu, na níž je jelen, dva psi, myslivec s nádhernou loveckou trubkou a ještě jeden myslivec s namířenou puškou. Jsou to opravdové hodinky, ne takový brak z mikulášského trhu, jak si tam jednou takovou hračičku koupil za deset krejcarů a pak se s ní na řetízku nafukoval před kluky při hře. Jarda přiloží hodinky k uchu.

,,Počkej,“ bere matka chlapci hodinky z ruky, ,,ty se musí nejdřív natáhnout.“

Jardovi se nechce dát skvost z rukou.

,,Ty ti ale ještě nedám,“ pronáší matka nahlas, aby Dušnic slyšel, že si budou vážit jeho daru, ,,dostaneš je, až vyrosteš. Teď bys je jen polámal.“ Trr, trr, trr, zní to v hodinkách, jak je Chrapotka natahuje.

Jarda se znovu rozhlíží po čarovném království, kde to vypadá docela jinak než u nich doma ve světnici a v příbytcích na Kampě, které zná. Nikdy mu nepřišlo na mysl, že by mohlo existovat něco tak skvostného. A tamhle na psacím stolku, bože, může být něco krásnějšího? Leží tam takový maličký handžár, nožík na rozřezávání. Hoch nemůže odtrhnout zrak od rukojeti nožíku, zasazené v šedavě žlutém rohovém násadci, a od lesklé poniklované čepele. Kdyby byl raději dostal od toho pána místo hodinek ten handžár! To by valili kluci na Kampě oči, až by ho tak vytáhl z kapsy, a jak by si ho vážili a jaký strach by z něho šel! Že by si o něj řekl? Kdepak, to by to dostal od maminky. Kdyby si na něj mohl aspoň sáhnout! Pomaloučku, nenápadně se šourá k psacímu stolku. A najednou sevře v ruce rukojeť nožíku a rozmáchne se jím nad hlavou, až kam dosáhne ručičkou.

,,Maminko, koukej, jaká je to krása,“ zajásá.

Karel Dušnic vyletí z židle, ani stopy po předešlém namáhavém, naříkavém povstávání. Jeho roztěkaný pohled se teď hrůzou upírá směrem k chlapci, jak se rozmáchl handžárem. Zbledl a nechybělo mnoho, aby se vrhl k hošíkovi, stane však jako přimrazen u židle a udýchaně ho napomene:

,,Hned, hned to tam zas polož!“

Poděšeně položí Jarda nožík tam, kde ležel. Nejde mu do hlavy, jak se mohl ten pán tak rozčilit. Překvapilo a zarazilo to i Chrapotovou. Přesto však se vzchopí k pokárání:

,,Nezvedenče jeden, nevíš, co se patří, když přijdeš někam na návštěvu? Jen se těš na ten výprask doma!“ Pak se obrátí k Dušnicovi a řekne: ,,Ráčej prominout, milostpane. Chlapec je po hračkách celej blázen.“

Dušnic hlasitě vydechne a schoulí se zas na židli. Trvá chvíli, než se vzpamatuje a těžce odpoví: ,,Ach, vždyť se nic nestalo. Jsem jen strašně nervózní.“

Pak Jarda přistoupí k pánovi, skloní se k jeho ruce, políbí ji, způsobně poděkuje a odejde s Chrapotovou.

Pátá kapitola

Těžko říci, že by to měl Jaroslav Chrapot v německé škole nějak zvlášť dobré. Má sice dost nadání a mohl by se naučit německy, ať už ze vzájemného šeptání spolužáků, z napomínání a jednotvárného přednášení učitele, z příkladů v učebnicích nebo z vlastních úkolů v sešitech. Ale nevystačí s výslovností, pohotovými obraty a vtipnými výrazy, což mu brání v tom, aby se s žáky skamarádil. Hlavně však: zhlédl a poznal do té doby za několikerých návštěv v Rytířské ulici docela jiný, bohatý svět, a ještě jiný, z něhož přinášely na Kampu stále silnější vůni sestry Bětky Dvořákové. Co proti tomu byly nějaké legrace nebo nějaká tajemství spolužáků.

Večer co večer dlouho po zavření sadů vysedává stále ještě Jarda s Bětkou v houštinách křoví a vykládají si o starých záhadách, které vyslechla Bětka od svých starších sester a k nimž hledají nová řešení. Emy už nechodí s továrníkem, je zase u rodičů doma, a přece nikde nepracuje. Dochází každé odpoledne k jedné paní na Riegrově nábřeží, kde nikdy není o pány nouze, a odtud nosí domů peníze. Anna pracuje stále ještě v tiskárně a chodí také ještě s holičským pomocníkem, ale občas si zajde s Emy na Riegrovo nábřeží do podniku oné paní. Bývá tam také jeden ženáč, který se do Anny po uši zamiloval, koupil jí brož a dal ještě hodně peněz. Anna si za ně nakoupila kombiné, krajky, ba i takový dlouhý moderní korzet a klobouk. U Rudly to vzbudilo podezření, a proto na ni uhodil, kde vzala klobouk a brož, a Anna ho uchlácholila tím, že brož je od Emy, která ji už odložila, poněvadž má perlový náhrdelník, a rovněž klobouk už nosila Emy loni, teď ho jen trošku upravily a daly na něj novou stuhu a péra. V hedvábném kombiné a moderním korzetu chodí Anna jen na Riegrovo nábřeží, a hned jak se odtud vrátí domů, to ze sebe sundá, aby Rudlu neprovokovala. Sestry se mohou popukat smíchy, když Anna vykládá, jak Rudlu obalamutila, že všemu věří, ale Anna pokaždé dodává: ,,Co se smějete, mně je ho líto.“ Emy ji však odbude: ,,Dobře mu tak! Dyby se nezlobil, jak si byla s tím pánem, tak si ho nemusela bulíkovat a moh se mít dobře z tvých prachů, a eště tě mít i s těma krajkama a korzetem. Moh dělat pána, a ne jako teď blbouna. Jiní by mu dělali kořena, a ne jako teď dělá kořena on jim…“ S Emy šla už k paní na Riegrově nábřeží také čtvrtá sestra Katy a přinesla domů sto korun. Poprvé dají holce vždycky stovku.

Taková mravní poznání, takové společenské principy zavalují malého Jardu.

Že kořen a ošizený je ten, kdo má holku, a ta mu tajně chodí s jinými a musí před ním tajit, co od nich dostane.

Že však naopak může dělat lorda ten, komu je známo, že mu holka chodí s jinými, a on tyje z toho, co od nich dostane. Jemu pak dělají kořena ti druzí.

A že poprvé dají holce stokorunu.

Přitom už ho Bětka dávno seznámila se vším, co se povídalo po Kampě o jeho mamince a o onom pánovi, kterého v bezvědomí dopravil vorař Chrapot z trosek vltavského parníku na Kampu, a o tom, jak potom přes něho Chrapotovi zbohatli. Pro Jardu to už dávno byl onen stařec mladistvého vzhledu, kterého tehdy tolik vyděsil, když popadl ten krásný handžár a rozmáchl se jím.

Toto vše, i to, že nemůže přijít oněm věcem na kloub, drásá a užírá Jaroslavovo mládí a mučí jeho mysl a snění. V páté třídě propadl – to těžce zdrtilo paní Chrapotovou. Spřádala si již v duchu, jak její synáček bude příští rok na reálce na Kampě mezi německými synky, po nichž závistivci z Kampy nenávistně házeli kameny a v zimě při sněhu koulemi. Viděla ho už mezi těmito realisty, kteří se v poledne a odpoledne vyhrnuli z brány mohutného palce se sloupy na nábřeží – s tlustými učebnicemi, rýsovacími prkny a s úctyhodně velikými sešity pod paží, někdy také s cvičkami v řemínku, kterým vesele točili. Ještě rok si na to musí paní Chrapotová počkat, ale ani pak nemá dlouhého trvání celá sláva, že má syna studenta. Zpočátku se snaží Jaroslav, aby se na reálce udržel. Zamlouvá se mu to tady, poněvadž tady je docela jiný, nádherný svět a spolužáci jsou úplně jiní chlapci než chudí umouněnci z baráků na Kampě. Tady jsou hraběcí synkové ze vznešených a tichých hradčanských paláců, vozí se do školy v autech nebo kočárech, jsou tu hrabátka i baroňátka z ústavu pro výchovu synů zchudlých šlechticů, elegáni, kteří mají otce vysokými hodnostáři na místodržitelství, na zemském výboru, u vrchního zemského soudu a na zemské školní radě. Třída je jakýmsi odleskem celého malostranského lesku, neboť Malá Strana je vznešená pražská čtvrť, v níž má chudoba a bída vyhrazeno jediné maličké místečko – ostrov Kampu. Jenom přes komorníky nebo kočí tam zalehne někdy zvěst o tom, jak žije a čím se zabývá šlechtický svět, který dělí od ostatních obyvatel jen krátký mlýnský můstek, svět, nad nímž se nemohou obyvatelé Kampy dost vynadivit. Teď však vorařův synek už přešel ten můstek, denně šest hodin vysedává pohromadě ve stejné třídě se synky opředenými bájemi a snáší s nimi stejný úděl. V abecedě je Jaroslav Chrapot hned za svobodným pánem Ferdinandem Butzberg-Lehrtheimem. Sní, jak se jednou skamarádí s těmito všemi šlechtickými synky, sveze se s nimi domů v autě nebo kočáře, zasedne s nimi k čaji v besídce na zahradě v jejich paláci a porozpráví si s jejich sestřičkami, komtesami a baronesami.

Avšak brzy nahlédne Jarda, že to není lehké, dostat se se mezi šlechtické synky a navázat s nimi styk. Malí jemnostpánkové nezavadí o něho ani pohledem, jejich kruh je uzavřený, pěstují styky jen mezi sebou, baví se jen o tenisových turnajích, o karosériích a o honech na kachny, ba přezírají i synáčky z úřednických rodin, kteří se nepokrytě ucházejí o jejich náklonnost a o styk s nimi. Dokonce ani synáček jednoho velkoprůmyslníka nedojde u nich povšimnutí, třebaže se také vozí denně do školy ve velkém autě, a bez naděje zůstane veškerá jeho snaha dostat se mezi šlechtice, které zve k sobě domů.

Netrvá dlouho a Jarda zjistí, že spolužáci ze šlechtických rodin jsou náfukové a hejskové, a začne je nenávidět. Ale ještě protivnější jsou mu ostatní spolužáci s nedůstojným podlézáním šlechtickým synkům, do jejichž přízně se snaží všemožně vetřít. Vidí tu nerovnost a nespravedlnost, pozná, že vorařova syna nebudou nikdy pokládat za sobě rovna, cítí se nesvůj, opuštěný a nešťastný, ustane úmyslně ve své počáteční píli, a když na konci v primě propadne, musí odejít z reálky na měšťanku.

Stále ještě je neomezeným pánem mezi dětmi na Kampě a nemá v tom soka. Přesto však pozoruje, že část jeho panství mu uniká z rukou, a to ta, kterou má nejraději: Bětka. Bětce je již patnáct, je to už slečna, jemu je třináct, je ještě chlapeček. Vidí to. Sice stále ještě přiběhne denně na kus řeči, rozběhne se za ním s cenným tajemstvím, které zaslechla doma, ještě pořád bruslí jen s ním a půjčuje si jeho brusle, ještě je u ní v oblibě – ale málo platné, je to už patnáctiletá slečinka a on třináctiletý kluk. Znalosti, které pochytila už jako dítě, česat si kakadu, malovat si obočí a pudrovat se sestřiným papírkem, nejsou už jen znalosti, které vykládá dětem, nýbrž jsou nyní důležitou součástí úpravy jejího zevnějšku a sluší jí. Muži už občas po ní hodí okem a jí to lahodí.

Už také jinak pohlíží na věci. Občas musí od ní Jarda vyslechnout: ,,Koukni se tamhle na toho, co tam stojí, to je ale fešák.“ To jsou slova z končin, do nichž Jarda ještě nepronikl. Nikdy by nepřišel na to říct o někom, že je to fešák. Chápe, že se tak projevuje nedočkavá touha, ale co to je, to mu není známo. Tato neznalost věci zmítá sžíravě jeho city. Ale ještě větším utrpením je pro něho Bětčino srovnávání a zjišťování, že je někdo fešák. Co je pro ni on, Jarda Chrapot, který je s ní denně a nepřetržitě od dětských chvil, kdy spolu začali poprvé brebentit? Nikdy se na to neptal, nikdy si nevymezili, jak to vlastně mezi nimi je. Teď však by to rád věděl a zeptá se prostě, jako by mu na tom nezáleželo a aby nijak nedal na sobě znát, že ho to hryže: ,,A co sem já?“ Bětka na něho koukne, i ona by sotva kdy připadla na takovou otázku, a z toho, jak čeká na odpověď, vyciťuje, že je její mladší přítel rozhárán a bolestně rozechvěn. Vjede mu lehce rukou do vlasů, zatahá ho za ně, jak to dělají rozpustilá děvčata, a řekne: ,,Co seš ty? Ty seš Jarda, můj malej uličníček.“

To není mnoho. A bývají večery, kdy Bětka, když spolu sedí na zemi v Odkolkových sadech, je celá zadumaná a občas nakousne nějakou větu. Jednou se však vytasí s celou pravdou:

,,Emy říká, že bych už teď také měla jít na Riegrovo nábřeží a vydělat si stovku.“

Pohlédne na Jardu, na jehož rtech vidí, jak je vyděšen, a pocítí nesmírný soucit:

,,Ani sem ti to nechtěla říct, poněvadž sem si myslela, že tě to bude mrzet. Ale pak sem si řekla, ať to radši víš napřed.“

Jarda to chápe a měl by jí být za to vděčný. Vždyť moc dobře ví, že takový Rudla je jen proto hlupák, že nesouhlasil, aby jeho milá šla s jinými pány, a nemá potuchu, že s nimi přece chodí. Jak zněla mravní zásada: ,,Moh dělat pána, a ne jako teď blbouna.“ Jedno však je jisté. On, Jarda Chrapot, si může hrát na pána, ví o tom přece už napřed. Za to by měl Bětce vděčně poděkovat. Teď také ví na beton, že pro ni něco znamená, vždyť proč by mu to říkala napřed.

,,Víš, musela sem Emy odpřísáhnout, že nikomu o tom ani muk, tobě sem to ale přesto řekla.“

Jarda jen přikývl. Ovšem, ovšem, měl by být Bětce povinován vděčností. Ale když celá věc je tak strašná. Najednou všechno před jeho zraky splyne a on si v hustém větroví křoviska, kde s Bětkou sedí, vybavuje v myšlenkách široké nábřeží, na něm koleje pouliční dráhy, obchody se jmény firem, psy, elektrické lampy, domy, činžáky a lidi – a ve vozovce se něco míhá. Jarda se rozhlíží a vidí docela jasně, že se ve vozovce něco míhá, ale nerozenává vzhled toho, co tak docela jasně a tak blizoučko vidí před sebou, zda se to zvířil prach, zabělel bělounký pudlík, začervenalo obrovské auto, zaleskl jako v Rytířské ulici handžár, objevil nějaký fešák nebo to byla květinka. Jarda vůbec nepřemýšlí o vzhledu toho, nedává tomu podobu. Pozoruje jen, jak se to míhá, mizí, jak se to rychle ztrácí, až se mu to ztratí úplně.

Z myšlenek, do kterých se pohroužil, se probere, když zaslechne Bětku, jak ho utěšuje: ,,Koukej, Jardo, z té stovky bude tvá desetikoruna. Za tu si musíš koupit takovou černou hůlčičku, nahoře stříbrnou, jak jsme to viděli u těch šviháků, jo?“

Pousměje se trošinku. Po takové hůlčičce Bětka touží. Hned jí také učaruje každý, koho potká s takovou hůlčičkou. Teď ji bude mít i on. Ne, není kořen jako Rudla, který má houby z toho, že mu holka běhá s jinými. Zato on, Jaroslav, se bude pyšnit španělkou se stříbrnou rukojetí. Kořen bude ten pán, co vyklopí stovku. Jarda se už trochu uklidnil a z jeho oněmělých úst splyne teď první věta od chvíle, co se mu Bětka svěřila:

,,A kdy se tam vypravíš?“

,,Jó, to dybych věděla. Mezi týdnem to nejde, to musím pomáhat doma mamince, ta by si hned všimla, kdybych se nastrojila a chtěla odejít. V neděli, poněvadž jsem nejmladší, musím s tatínkem a maminkou na procházku. S Emy mně nedovolí rodiče jít ani na krok, nevěří jí. Už jsem to probírala s Emy sem a tam, jak by se dalo nenápadně vypadnout, ale nepřišly jsme na nic kloudného.“

Při těchto slovech zasvitne Jardovi naděje: možná že se vůbec nedostane z domu!

Až jednoho dne přiběhne Bětka celá vzrušená a sdělí mu šeptem: ,,Tak dnes du.“

,,Jak se dostaneš z domu?“

,,Od čtyř hodin bude na mě ten pán čekat v Poště, v tom hotelu hned tady naproti na Maltézským náměstí. Tak se nepotřebuju vůbec nijak strojit, jednoduše tam zaběhnu v tom, co mám na sobě.“

,,No ale kde ho tam najdeš?“

,,Vona mě tam zavede Fany. Sejdeme se na Velkopřevorským.“

Doma nevezme Jarda do úst ani sousto. Matce je nápadné Jardovo chování a ptá se ho, co se mu stalo. Vymluví se, že ho jen trochu rozbolela hlava. Ale matku neoklame, zděsila se, jak chlapec vypadá, jako by ho vytáhli z Vltavy. ,,Odpoledne půjdeme spolu k doktorovi.“

,,Nikam nepůjdu.“ Vyběhne ven. Kam, nikdo neví. Ke čtvrté se skryje na rohu Hroznové ulice a čeká, až Bětka půjde. Neviděla ho. Potom utíká k můstku u mlýna, který vede přes Čertovku, a sleduje ji očima, až se sejde s Emy. Odtud to oběhne rychle Starými lázněmi a vyhlíží za rohem, jak Emča s Bětkou vejdou do vrat hotelu a zmizí.

Teď vklouzne do vchodu před Maltézským kostelem. Tady to Jarda dobře zná, sem chodívali studenti z německé reálky na Kampě na bohoslužby. Postaví se za sloup tak, že vidí přímo na hotel. V rozhledu mu nevadí ani hnědá socha svatého Jana na náměstíčku, na níž visí na podstavci zaschlý věnec a červeně bliká světlo lampičky. Okna v hotelu jsou všechna dokořán. V oknech visí záclony, jejich půlky jsou spojeny jen nahoře a rozbíhají se pak dolů do rohů oken, čímž zůstává nezakrytý jakýsi trojúhelník. Zdola však nezachytí nic ze ztemnělého vnitřku, a tak Jarda neví, na kterém pokoji je Bětka a ten pán.

A najednou – Jarda nemůže ani vydechnout – přistoupí k oknu v prvním patře pán s hnědou kozí bradkou. Zatáhne za šňůru rolety. Pomaloučku sjíždí žlutá plátěná záclonka dolů až na prkno okna. Zakryje pána, zakryje všecko... V okně zeje jen žlutá plátěná roleta s červenými pruhy po stranách.

O Jardu se pokouší závrať, takže se musí opřít o sloup. Zrak mu sice zaclonila žlutá záclona s červenými pruhy, ale jeho pohled jí proniká, vidí za ní chlapa s kozí bradkou, drží v rukou stovku, kope do Bětky a Bětka mu líbá nohy, musí mu líbat nohy, zhanobí Bětku a řehtá se. A pak selže Jardovi zrak. Zmizí mu socha svatého s uschlým věncem na podstavci, zmizí mu červené světlo v lampě, zmizí lampa a vůbec všechno.

Potácivě odtud vyběhne. Nad okny Buquoyského paláce se naň zubí ze zdi řada zjevení s kozí bradkou, jedno jako druhé, a všechna stahují rolety.

Jardovi vyhrknou slzy z očí a dá se do usedavého pláče. Na jazyku se mu rozlévá hořkost. Tak chutnal kandovaný puškvorec, když si ho jednou koupil u prodavače sladkostí v domnění, že je to pomerančová kůra.

V hrdle mu vyschlo. V žaludku má prázdno. V očích cítí bolest od pláče. Srdce mu poplašeně buší. Čelo žhne, vlastně ne, je docela chladné. Do jeho útrap se mu zasekly myšlenky, myšlenky, které ho zraňují do hloubi duše.

Chtěl by se nějak ukonejšit a namlouvá si: vždyť tamten neznámý chlap je kořen, musí vyklopit stovku.

Najednou však jím prochvěje strašlivá myšlenka, k níž dospěl: holce dají stokorunu, jen když je to poprvé – tak teď už ztratila na ceně. Ztratila na ceně.

Jarda se vyhoupne a má v úmyslu rozběhnout se za Bětkou do hotelu Pošta a varovat ji, rychle, než bude pozdě. Ale není toho schopen. Zdvihne se mu žaludek a malý Jarda zvrací. Hlenovité, nazelenalé kusy žluče se řinou do Vltavy. Všechno se s ním točí, divže sám nespadl do vody, taktak že se zachytil.

Má pocit, jako by někdo stál nahoře na mostě a opřen o zábradlí sledoval, co se s ním děje. Vzhlédne. Nikdo tam není, jen sochy světců, obrácené k němu zády. Jako by to byly polozaoblené, uhlazené sloupy. Kde je opravili, jsou vidět světlá vsazená místa, zřetelně se odrážejí od původního tmavého kamene. Řemeslníci se ani nesnažili zahladit rozdíl. Proč také? Však je to stejně vzadu, takže na tom nezáleží, vždyť lidé, kteří jdou kolem, se dívají na sochy z přední strany a jejich zadní stranu, ne zrovna hezkou, ani nezahlédnou. Lidé nemají o ničem tušení. Netuší, co se odehrává v hotelu Pošta. Jinak by si tu tak klidně nevykračovali.

Jarda se zvedne. Musí domů do postele. A jako z udělání jde tamhle Emy Dvořáková. Vrací se od hotelu Pošta a uviděla ho. Jarda odbočí doleva, poněvadž se s ní nechce setkat. Ta to všechno zavinila. Jistě se mu nyní vysmívá: Jarda Chrapotů se tady poflakuje a nemá zdání, že Bětka je na pokoji s chlapem. A to zas teda ne, ať si nemyslí, že je kořen. Usuší uplakané oči, přemůže žal, a předstíraje veselost, rozběhne se za Emy: ,,Slečínko Emínko, slečínko Emínko!“

,,Co je?“

,,Vy si myslíte, že nevím o Bětce, že šla do Pošty? Ať si tam šla, byl jsem s tím svolný.“

Tak je to. Hned se mu ulehčilo. Ztratil všechno, ale aspoň nevypadá jako šašek.

Šestá kapitola

Když Jaroslav Chrapot vychodil měšťanku, dali ho na učení do drogérie, které však mělo krátké trvání. Odešel z místa za čtyři měsíce. Popletl něco a vedoucí mu za to vysolil pohlavek. Nato dal Jarda obchodu navždy vale. Pak byl několik měsíců bez místa a jediná věc, která ho zaměstnávala, bylo udržet si nadřaděné postavení na Kampě. Nebylo to tak těžké, podřídit si děvčata, neboť všichni kamarádi pracují přes den v továrně nebo v přístavu, někteří jezdí už i na vorech a vesele pokřikují na známé, když se plaví kolem rodných domků na Kampě.

Stále ještě ho hryzala bolest nad tím, že Bětka Dvořáková šla na pokoj k onomu neznámému chlapovi, nezahladil ji, naopak vzrostla, když ho Bětka zasvětila do toho, k čemu došlo. Když se to dozvěděl, vysvitlo mu, že byl tehdy ještě úplné hošátko a v podstatě velký hlupák, třebaže si švihácky vykračuje s elegantní hůlčičkou. Teď však už je dospělý a musí si vše náležitě vynahradit. Jsou tu přece i jiná děvčata, a tak s nimi navazuje známost, jak mu přijdou pod ruku. V létě se s nimi projíždí na loďce od mlýna po Čertovce, která protéká mezi domy a tvoří tu jakési pražské Benátky. Když Vltava zamrzne, neodmítne děvčatům zapůjčit své brusle nebo zabruslí to s nimi až na druhou stranu k Humance. Tak si je všechny podmaňuje. Bětka, s kterou pořád ještě chodí, to sice nerada vidí – ale copak je sama lepší? Namítá sice, že u ní je to něco jiného, chodí na Riegrovo nábřeží jen za nějakým tím grošem a také se s ním pokaždé podělí nějakou částečkou, ale Jarda si chce vynahradit na jiných, co propásl u ní. Jen ať si hubuje! Dělá mu to dobře, když vidí, jak na něho žárlí. Co je to proti tomu, co on prožil tehdy, když mu žárlivost sevřela hrdlo, upadl do horečnatého stavu a zvracel. Je to jen malá splátečka. Jen ať mu dělá výčitky sebevíc, dávno už odvykl brát děvčata vážně. Jedno je mu jasné: spustí sice, když přijde na to, že ji zas podvedl s jinou, ale pak se rozplývá něhou dvojnásob než jindy. Touží, aby předčila ostatní, aby mu dokázala, že je lepší než ty druhé. Také haní co nejvíce ostatní dívky.

,

Ediční poznámka

Když se na Velikonoční neděli 16. dubna 1911 objevil v Bohemii Kischův podčárník Katastrofa, dost možná neměl ani autor ještě tušení, že právě tento text se stane základem jeho eminentní snahy napsat řádný pražský román, „prostými slovy prózy podat obraz tohoto města..., tak úžasně zvláštního, tak neskonale překrásného, že ho musí milovat každý, každičký, komu odkrylo svůj půvab“. Podčárník si připomeňme celý.

Katastrofa

Karel „Gaudium“. Po katastrofě by toto přízvisko nutně připadalo jako ironie. Po katastrofě však už nebylo nikoho, kdo by věděl něco o tom, že se mu tak říkalo. Kroužek, který tento název dal Karlovi, zanikl přece tak strašným způsobem. Marcel Bleyer, který stál v bezprostřední blízkosti vadného kotle, byl při jeho výbuchu roztrhán na tisíc kusů. Robert Dirnböck utonul pod troskami parníku. Mrtvolu Engelberta Naaka vytáhli u Mělníka až za devět dní po neštěstí. Hlava Matyáše Blechy byla vymrštěna na nábřeží. Bedřicha Frice vytáhli z vody sice živého, ale zemřel po šesti dnech horečnatých muk, aniž nabyl vědomí.

Karel Dušnic, Karel „Gaudium“, se zachránil. Držel se dvacet osm minut prkna z parníku, který se rozbil na padrť. Myslil, že zahyne, poněvadž se octl uprostřed řeky, daleko od břehu, odkud nemohl nikdo zaslechnout jeho hlas. Kolem něho se rozléhalo naříkání, sténání, vzdychání a rozléhal se hluk, nikdo ho nemohl zahlédnout mezi tou spouští plovoucích klád, mrtvol, lavic, údů a kusů šatstva. Ale právě to, že byl uprostřed Vltavy, bylo jeho štěstí. Neboť tady ho uviděl vorař Jan Chrapot, který hned vyplul s loďkou k místu neštěstí od svého domku na Kampě, tedy z levého, protějšího břehu Vltavy. Chrapot popadl Karla za paži a snažil se ho vtáhnout do člunu. Marně, neboť Karel Dušnic byl víc mrtvý než živý a neměl sílu, aby nějak pomohl svému zachránci. Jen se křečovitě držel okraje loďky. Tu stáhl Chrapot vesla, naklonil se, chytil polomrtvého kolem boků a vtáhl ho do loďky – přičemž se kocábka málem překotila. Bezvládně dopadl Karel Dušnic na dno. Chrapot se chopil vesel a vracel se, jak mohl nejrychleji, na Kampu.

Tam už stálo na tisíce lidí. Několik jich pomohlo zvednout omdlelého z loďky a nesli ho do Chrapotova bytu. Zatím přišla vorařova žena a odemkla. Položili nezná-mého na stůl. Ve světnici i na schodech bylo plno zvědavců. Chrapot je všechny vystrnadil z domu a dal se do kříšení bezvědomého. Sotva přetřel několikrát Karlovy spánky, pootevřel Karel oči a vydechl. „Polož ho do postele a rozdělej oheň,“ řekl vorař ženě a rychle odešel, aby se vypravil znovu k místu neštěstí. Že na to něco namítla, už ani nezaslechl.

Chrapotka zula neznámému boty, svlékla mu šaty a stáhla z něho i spodní prádlo. Karel Dušnic ležel na stole, ke všemu netečný, a bylo mu jedno, co se s ním děje. Ba nehnul ani brvou, když se Chrapotka opřela do stolu a strkala ho k posteli. Zíral strnule ke stropu a těžce oddychoval. Jen když ho žena ukládala na lože, trhl sebou, rozhlédl se po vorařově světnici a zeptal se:

„Co je?“

„Parník vybouch, vy ste spad do Vltavy a můj vás vytáh. Teď ste tady u nás v bytě a já bych vás ráda ulo-žila do postele.“

Karel Dušnic, levý ukazováček u spánku, jako by si chtěl vše uvědomit, zíral nehnutě před sebe. Dlouho se nemohl rozpomenout. Postupně si však začal ujasňovat souvislosti toho, co se stalo. Jak se sešla na parníku celá jejich parta k výletu o letnicích, loď už měla vyplout, když tu najednou zčistajasna se ozvala strašná rána, jeho pohltila řeka, plula tam nějaká deska, kterou sevřel prsty, a pak ho vytáhl k sobě do člunu nějaký muž.

„Kde máte manžela?“

„Odjel,“ odpoví Chrapotka roztržitě, zatímco se Karel Dušnic pozvolna probíral k vědomí. Ani na chvíli nespouštěla zrak z velkého neznámého pána, s nímž tu byla v pokoji sama, nevnímala ani, nač se vyptává, ani co ona sama na to říká. Karel Dušnic cítí její pohled. Nenechá jej bez odezvy a prohlíží si zkoumavě vorařovu ženu. Švarná mladice. Karel je teď už při plném vědomí a zeptá se hovorovým tónem:

„Kam to šel váš muž?“

„Ale rozjel se zase k místu neštěstí... Na mě nic nedal. Je mu jedno, co povídám... Nechá mě tu samotnou...“

„Děti nemáte?“

„Ne, sme bez dětí. Manžel není zdráv...“ Žena to pronese rezignovaně. Pak se však na něho podívá, jako by mu tím chtěla zavdat důvod. Dodává mu odvahy.

Karel „Gaudium“ vyskočí a blíží se s upřeným pohledem k ženě. Chrapotka neuhýbá. Neuhne ani tehdy, když je neznámý už blízko u ní. Neuhne ani, když ji neznámý chytí za boky. Naopak. Obejme ho levičkou kolem krku a pravičkou otočí klíč ve dveřích.

Domů jel Karel sám vozem. Tři týdny ležel s lehkou horečkou v posteli. Chtěli mu zatajit, co se stalo s jeho druhy, ale byl neodbytný. Chtěl vědět, co se stalo s Bedřichem Fricem, s Matějem Blechou, s Naakem, s Dirnböckem a ostatními. Tak mu postupně šetrně sdělili, že všechny postihla smrt. Když při soutoku Labe a Vltavy vylovili Naakovu mrtvolu, snažili se mu to zatajit. Každá zpráva o smrti tolika lidí se ho totiž těžce dotkla. Nakonec se však Karel neustálými dotazy přece dopídil, že dobře vědí, co se stalo s Engelbertem Naakem. A zůstal už teď úplně chladný při zvěsti o smrti posledního z jejich kroužku.

Když Karel pookřál, odebral se do domu svého zachránce. Našel ho snadno, poněvadž na břehu Kampy není tolik malých domků. Jsou zde větší dvou až tříposchoďové nájemné domy, a v nich by ztěžka hledal toho, za nímž se vypravil. Jsou totiž v podstatě všechny stejné. Stavitelé těchto laciných domů nevěděli, kterou stranu by vlastně měli udělat průčelní a kterou zadní stranou, neboť jedna jejich fronta vede na malé nedlážděné náměstíčko s vysokými lipami (Kisch přehlédl, že to jsou akáty. Pozn. překl.), kde si děti hrají kuličky a hrnčíři tu konají své trhy, druhá je obrácena k vodě a je ji vidět z Karlova mostu. Rozřešili to tedy tak, že na omítku a nějakou zvláštní výzdobu průčelí je škoda peněz, a upustili od průčelí vůbec.

Od těchto budov se lišil Chrapotův domek čtvercového tvaru, který nebylo možno přejít, a tak odpadlo Dušnicovi nepříjemné doptávání po bytě voraře, kterého neznal ani jménem. Domek stál šikmo naproti do výčepu V Pekle, kde král Václav v noci, kdy umíral jeho otec císař Karel IV., hýřil s nevěstkou Božkou-Vesnou a dostal se kvůli ní do krvavé rvačky.

Chrapotka byla sama doma. Manžel je prý z domu, plaví se s vory do Hamburku. Kdy ho čeká? No, tak asi za pět neděl. A opět jako tehdy byla v jejím pohledu pobídka. Tentokrát vyzněla naprázdno. Karel Dušnic sdělil své jméno a adresu. Má teď před sebou cestu na jih a až se vrátí, odmění zachránce penězi. Měl sice peníze při sobě, ale nechtěl je dát ženě, která se tak vyzývavě dívala, a odešel.

Uposlechl lékařova doporučení – „Jeďte na jih k moři, tam se nejlíp zotavíte z toho všeho rozčilení“ – a usadil se v Dalmácii na jednom ostrově. Ale vlny Kvarnerského zá-livu nebyly nebesky modré, nýbrž temně zelené, téměř tmavé. Rovněž pobřeží nevystupovalo pozvolna z moře a nikde je neomývaly vlnky, ať se po takovém místě poohlížel Karel Dušnic sebevíc; všude zela rozeklaná úskalí a příkře se svažovaly skály, do nichž zurčivě bily a burácely přívaly vod a dunivě opadaly zpět. Kamkoli pohlédl, zřel, jak moře sžíralo samo sebe v ustavičném boji, ve stálém nepokoji, v ustavičném vlnobití. Živel vody, který se neustále sápal na břeh, kde stál, byl týž živel, který ještě nedávno byl tak žádostiv jeho smrti, týž, kterému padly za oběť jeho přátelé, všichni do jednoho. Jak to, že on sám unikl těm pařátům, které se ještě teď až sem na skály sápou po něm, vyhlédnuté oběti, chrlí zášť, vztek a hrozby, zase opadnou a znovu se vyřítí, jako by si byly jisty, že nakonec svou oběť přece jen dostanou? Do jeho otázky zněla odpověď. Měl ji se strojeným úsměvem bez skrupulí zavrhnout jako šosáckou a směšnou, měl si neustále opakovat, že on je Karel „Gaudium“, pro něhož je přece všechno gaudium...? Odpověď se vracela příšerně vytrvale, jako příšerně vytrvale narážely u jeho nohou o břeh vlny moře. Odpověď byla vždycky stejná; zachránil ho muž, kterému se za zachránění života a za pohostinství odvděčil cizološstvím. Ta výčitka přicházela s každým příbojem vln, každé zasténání příboje se tíživě odrazilo v jeho nitru. V jeho skráních se ozvala bolest.

Tři měsíce se hryzl Karel Dušnic u hryzoucího moře. Pak se vrátil. Podle toho, jak vypadal, bylo k nevíře, že byl na jihu na zotavené. Když k němu zavítali příbuzní nebo potkal známé, musil se notně přemáhat, aby s nimi promluvil. Naprosto však nesnášel, když se ho někdo dotazoval na katastrofu. „Nechme toho, moc mě to rozčiluje,“ řekl a zavedl řeč jinam. Když opět zašel k Chrapotovům, setkal se s Chrapotkou na pavlači.

„Muž už ví vode mě vo všem.“ Když viděla, jak udi-veně se Dušnic zatvářil, odpověděla: „Tak jako tak by to zakrátko na mně poznal sám.“ Po těch slovech Dušnic zbledl a sotva se stačil rukama přidržet zábradlí.

„Co – co – manžel – na to – říkal?“

„No nedivěj se, že ho to namíchlo. Ale dycky toužil po dítěti. Ostatně,“ žena to dala najevo vzdorovitým pohozením hlavy, „doma jsem pánem já.“ A pak: „Ráčejí dál, najdou ho támhle ve světnici.“

Tam na něčem, co vypadá jako pohovka, odpočívá Jan Chrapot jen tak bez kabátu.

„Hni sebou, přišel pan Dušnic.“

„Přišel jsem za vámi, pane Chrapot, jednak projevit vám své upřímné díky, jednak poprosit vás za odpuštění.“

„No dobrá, dobrá,“ zabručí vorař, který povstal, když neznámý návštěvník vešel, a je na něm vidět, jak se vážně zatvářil a jak uvažuje o své odpovědi. Karel Dušnic však už nečeká, co řekne, vytáhne z náprsní kapsy peněženku a dá z ní dvě bankovky Chrapotovi. Ten je vezme, pootočí se užasle po manželce a rozzáří se rozradostněním.

„Tisíc zlatejch,“ uklouzne mu maně při pomyšlení, že právě dostal tisíc zlatých. Pak se pokouší důstojně se pousmát na důkaz, že ho to blaží. „No jo,“ je slyšet, jak pronáší nahlas a jde s penězi ke skříni.

Sdělení vorařovy ženy zapůsobilo na Karla tak, že ztratil poslední zbytek onoho základního životního umění, které mu dříve umožňovalo mít gaudium v každé situaci, i uprostřed lidí, kteří mu byli lhostejní. Bylo to zřejmé i v tom, jak se projevoval navenek. Zřídkakdy ho bylo vidět vyjít z domu, a když měl odpovědět lidem, na co se ho ptali, byla jeho odpověď úsečná nebo se jim nedostalo odpovědi vůbec. Karel ve svém rozpoložení nedomyslil, jak to že se tak hladce vyrovnal s vorařem Chrapotem. Bál se jen děcka. Říkal si, že tisíc zlatých připravilo asi voraře o rozum. Ale až přijde dítě, přijde zase k rozumu. Až přijde dítě, bude si vorař neustále připomínat, že zachránil život lotrovi, který ho ještě týž den připravil o jediné štěstí, který mu zprznil domov. Dušnic vzplál nenávistí k dítěti a děsil se ho. Kojil se nadějí, kdyby se tak narodilo mrtvé. Byla to jeho jediná naděje.

Když však jednou za ním přišel Chrapot a sdělil mu, že děcko je chlapec, zašel Karel Dušnic hned po Chrapotově odchodu do vedlejšího pokoje, naplnil hlaveň pistole vodou, stiskl spoušť, a když vyrazili dveře, našli ho na podlaze bez hlavy a jen od krku mu visely cáry kůže.

Katastrofa ho připravila o rozum, povídali si lidé. Bylo to správné zjištění. Nevěděli však, která katastrofa to byla.

Německé první vydání Pasáka v roce 1914 předchá-zelo v Bohemii 6. května téhož roku opětovné uveřejnění podčárníku Katastrofa, avšak už to nebyl ten tři roky starý, ale tentokráte ukázka z  Kischova románového debutu, připraveného na vpuštění do čtenářského oběhu v červnu. Pro vpravdě lidské pochopení života chudších vrstev se mu záhy dostalo kladného přijetí. Českou premiéru měl až v roce 1922 v neautorizovaném vydání pod názvem Pasák holek (překl. Josef Bláha), když předtím byl zdramatizován a pod titulem lidu znalé písničky Pasáci, pasáci... ho v divadélku Adria uvedla 27. listopadu 1921 Longenova pražská Revoluční scéna. Brno hru spatřit nesmělo, neboť tamní policejní ředitelství ji v roce 1923 zakázalo pro údajné ohrožování veřejné mravnosti. O šest let později byl Pasák zfilmován. Němý dlouhometrážní snímek (rež. Hans Tintner) měl premiéru 2. května 1930 v kinu Adria.

Dalšího oživení se příběh dočkal 26. dubna 1937. To začal po přepracování vycházet na pokračování v Haló novinách. V následujících desetiletích panovalo v otázce jeho uveřejnění dlouhé mlčení. Teprve druhé knižní vydání stačilo v roce 1969 poslat mezi čtenáře nakladatelství Svoboda, a to v počtu neuvěřitelných devadesáti tisíc kusů. Po něm nastala však další letitá a neomluvitelná propast nezájmu – až do chvíle této.

Michal Huvar

(Převzato z III. vydání knihy v roce 1999 u Print-Typia a Carpe diem)

Egon Ervín Kisch

Pasák

Z německého originálu Der Mädchenhirt, vydaného poprvé roku 1914 nakladatelstvím Ericha Reisse v Berlíně a upraveného autorem v roce 1937 pro Haló noviny, přeložila Jarmila Haasová Nečasová

Obálku navrhl Dušan Unger

Ediční poznámka, foto na obálce a odpovědná redakce Michal Huvar

Vydalo nakladatelství Carpe diem jako svou 385. publikaci v Brumovicích roku 2018

Vydání IV. (I. elektronické)

www.carpe.cz

Knihy, CD a DVD nakladatelství si můžete objednat na adrese: Carpe diem, 691 11 Brumovice 175 (tel. 737 444 221, e-mail: carpe@carpe.cz)

Knihy pro iPad, doplněné dokumentárními filmy, koncertními záznamy, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, speciálními fotogaleriemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v App Store v aplikaci Carpe Diem Online či v e-shopu http://eshop.carpe.cz.

ISBN 978-80-7487-262-4 (pdf)

ISBN 978-80-7487-263-1 (epub)

ISBN 978-80-7487-264-8 (mobi)

Table of Contents

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Ediční poznámka