John Green

TURTLES ALL THE WAY DOWN

Copyright © 2017 by John Green

Translation © 2018 by Diana Ghaniová

Jacket design © by Rodrigo Corral

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6117-4

Venujem Henrymu a Alice

Človek si môže robiť, čo chce,

ale nemôže chcieť, čo chce.

ARTHUR SCHOPENHAUER

Prvá kapitola

Keď som si prvý raz uvedomila, že som možno vymyslená, chodila som do štátnej strednej školy White River High School v severnej časti Indianapolisu. Naobedovať som sa musela vždy v presne stanovenom čase (medzi 12.37 a 13.14). Nútili ma do toho sily o toľko významnejšie ako ja, že som ich ani nevedela identifikovať. Keby mi tieto sily určili inú prestávku na obed alebo keby si moji spolustolovníci, ktorí pomohli napísať môj osud, v ten septembrový deň zvolili inú tému rozhovoru, čakal by ma celkom iný koniec – alebo aspoň celkom iný stred. Postupne som však zisťovala, že život nie je príbeh, ktorý o sebe rozpoviete vy, ale príbeh, ktorý o vás porozpráva niekto iný. Samozrejme, tvárite sa, že jeho autorom ste vy. Inak to nejde.

Keď sa o 12.37 zhora ozve monotónne zvonenie, poviete si: A teraz chcem ísť na obed. Namýšľate si, že ste maliar, no v skutočnosti ste plátno.

V jedálni sa prekrikovali stovky hlasov, takže z rozhovoru sa stal obyčajný hluk, ktorý pripomínal žblnkot vody na skalách. A kým som sedela pod neónovými trubicami vydávajúcimi agresívne umelé svetlo, uvažovala som nad tým, ako všetci veríme, že sme hrdinami nejakého osobného eposu, hoci v skutočnosti sme v podstate identické organizmy osídľujúce rozľahlú miestnosť bez okien, ktorá páchla dezinfekciou a masťou.

Jedla som sendvič s arašidovým maslom a medom a popíjala Dr Pepper. Úprimne, prežúvanie rastlín a zvierat a ich následné tlačenie do vlastného pažeráka sa mi zdajú dosť nechutné, takže som sa snažila nemyslieť na to, že jem, čo tiež predstavuje jeden zo spôsobov uvažovania o danej téme.

Oproti mne sedel Mychal Turner a čarbal do zápisníka so žltými stránkami. Náš jedálenský stôl bol ako do omrzenia uvádzaná broadwayská hra. Obsadenie sa za tie roky zmenilo, ale úlohy zostali rovnaké. Mychal bol Umelec. Zhováral sa s Daisy Ramirezovou, ktorá už od základky hrala úlohu mojej Najlepšej a najodvážnejšej kamošky, ale v tom šume som nepočula, o čom sa bavia.

A aká bola moja úloha v tejto hre? Bola som Tá druhá. Bola som Daisina kamoška alebo dcéra pani Holmesovej. Vždy som bola niečia niečo.

Cítila som, že môj žalúdok začína tráviť sendvič. Aj v tom hluku som počula, ako ho rozkladá a všetky baktérie požierajú slizké arašidové maslo – študenti vo mne, ktorí sa napchávajú v mojej vnútornej jedálni. Striaslo ma.

„Nebola si s ním v tábore?“ opýtala sa ma Daisy.

„S kým?“

„S Davisom Pickettom,“ odvetila.

„Hej,“ prisvedčila som. „Prečo?“

„Nepočúvaš nás?“ opýtala sa Daisy. Počúvam, pomyslela som si, kakofóniu vo svojom tráviacom trakte. Pochopiteľne, už dávno som zistila, že som hostiteľkou obrovskej zbierky parazitických organizmov, ale nepáčilo sa mi, keď mi to pripomínali. Približne päťdesiat percent buniek v ľudskom tele tvoria mikróby, čo znamená, že zhruba polovica buniek, z ktorých sa skladáte, vlastne vôbec nie je vaša. V mojom bióme žije asi tisíckrát viac mikróbov ako ľudí na zemi a často mám pocit, že cítim, ako žijú, množia sa a zomierajú vo mne aj na mne. Utrela som si spotené ruky do džínsov a usilovala sa dýchať pokojnejšie. Musím priznať, že občas trpím úzkosťou, ale podľa mňa nie je až také nerozumné mať obavy z toho, že som vlastne bakteriálna kolónia v koženom obale.

„Jeho oca mali zatknúť za úplatkárstvo či čo, ale v noci pred zásahom zmizol,“ povedal Mychal. „Je naňho vypísaná odmena stotisíc dolárov.“

„A ty poznáš jeho syna,“ dodala Daisy.

„Poznala som ho,“ opravila som ju.

Sledovala som, ako Daisy útočí vidličkou na obdĺžnik školskej pizze so zelenou fazuľkou. Ustavične na mňa vrhala pohľady a vytriešťala oči, akoby chcela povedať: No? Očividne chcela, aby som jej položila nejakú otázku, ale netušila som akú, lebo môj žalúdok nechcel sklapnúť, čo ma privádzalo k hrôzostrašnej obave, že som sa nakazila parazitickou infekciou.

Na pol ucha som počúvala, ako Mychal vykladá Daisy o svojom novom umeleckom projekte, v ktorom chce pomocou Photoshopu spriemerovať tváre stovky ľudí menom Mychal a vytvoriť nového stoprvého Mychala. Bol to zaujímavý nápad a rada by som si ho vypočula, ale v jedálni bol pekelný hluk, nehovoriac o neodbytnej myšlienke, či sa nejako nenarušila mikrobiálna rovnováha síl v mojom vnútri.

Nadmerné zvuky v brušnej dutine sú nezvyčajným, ale nie neslýchaným príznakom infekcie spôsobenej baktériou Clostridium difficile, ktorá môže byť smrteľná. Vytiahla som mobil, vyhľadala som si „ľudský mikrobióm“ a znova som si prečítala úvod článku vo wikipédii o množstve mikroorganizmov, čo sa vo mne práve nachádzajú. Klikla som na článok o C. diff a posunula sa na časť o tom, že touto baktériou sa ľudia nakazia najčastejšie v nemocnici. Prešla som ešte nižšie na zoznam príznakov, no nezaznamenala som ani jediný, teda okrem nadmerných zvukov v brušnej dutine. Z predchádzajúceho výskumu som však vedela, že na Clevelandskej klinike zomrel na infekciu C. diff pacient, ktorý trpel iba bolesťami brucha a horúčkou. Pripomenula som si, že nemám ani horúčku, no vzápätí som si aj odpovedala: Nie, nemáš horúčku. ZATIAĽ.

V jedálni, kde sa nachádzala čoraz menšia časť môjho vedomia, Daisy vravela Mychalovi, že jeho projekt by sa nemal týkať ľudí menom Mychal, ale väzňov, ktorých neskôr zbavili obvinenia. „Budeš to mať jednoduchšie,“ povedala, „lebo všetkých odfotili z rovnakého uhla a nepôjde iba o mená, ale aj o rasy, vrstvy a masové zatýkanie.“

„Si génius, Daisy,“ vyhlásil Mychal.

„Netvár sa tak prekvapene,“ odvetila.

A ja som zatiaľ uvažovala o tom, že ak polovica buniek v mojom vnútri nie je moja, nespochybňuje sa tým predstava o mne v jednotnom čísle a navyše ako strojkyne vlastného osudu? Spadla som dosť hlboko do tej nekonečnej červej diery, až som sa napokon celkom vytratila zo školskej jedálne a ocitla sa na nejakom neurčitom mieste, ktoré smú navštevovať len naozaj šibnutí ľudia.

Odmalička som si zarývala necht na palci do bruška prostredníka, takže tam teraz mám taký čudný mozoľ. Po toľkých rokoch mi tam ľahko vznikne rana, a tak si ho prelepujem leukoplastom, aby sa mi doň nedostala infekcia. Občas ma však pochytí strach, že tam už je a treba ju odstrániť – a nedá sa to inak, iba znova otvoriť ranu a vytlačiť z nej krv. Vždy keď nad tým začnem rozmýšľať, jednoducho to nedokážem neurobiť. Ospravedlňujem sa za dvojitý zápor, ale je to naozaj dvojzáporová situácia, z ktorej okrem popretia záporu niet iného východiska. V každom prípade, zatúžila som si zaryť necht na palci do bruška prostredníka a vedela som, že klásť odpor nemá zmysel, a tak som si pod stolom odlepila leukoplast a zaryla necht na palci do mozoľa, až kým sa mi nepustila krv.

„Holmesy,“ oslovila ma Daisy. Zdvihla som zrak. „Už sme skoro dojedli, a ty si vôbec nespomenula moje vlasy.“ Potriasla hlavou. V červených vlasoch jej svietili ružové pramienky. Aha. Odfarbila si ich.

Vyplávala som z hlbín. „Odvážna farba,“ prehodila som.

„Však? Naznačuje toto: Dámy a páni, aj všetci ostatní, ktorí sa nepovažujú za dámy ani za pánov, Daisy Ramirezová neporuší svoj sľub, ale zlomí vám srdce.“

Daisiným životným heslom bolo: „Môžeš lámať srdcia, ale neporušuj sľuby.“ Ustavične sa vyhrážala, že si ho dá v osemnástke vytetovať na členok. Daisy sa znova obrátila k Mychalovi a ja som sa zasa pohrúžila do vlastných myšlienok. Škvŕkanie v žalúdku ešte väčšmi zosilnelo. Bolo mi na vracanie. Hoci fakt neznášam telesné tekutiny, vraciam dosť často.

„Holmesy, si v pohode?“ opýtala sa ma Daisy. Prikývla som. Občas som sa čudovala, prečo ma má vlastne rada alebo ma aspoň znáša. Rovnako ako ostatní. Veď aj sama som si liezla na nervy.

Cítila som, ako mi na čelo začína vystupovať pot. Keď sa raz začnem potiť, neviem prestať. Potím sa celé hodiny, a nielen na tvári alebo pod pazuchami, ale aj na krku, na prsiach, na lýtkach… Možno som fakt mala horúčku.

Pod stolom som si strčila použitý leukoplast do vrecka. Nemusela som sa ani dívať. Vytiahla som nový, rozbalila ho, a až potom som sklopila zrak a zalepila si ním prst. Celý čas som sa nadychovala nosom a vydychovala ústami, presne podľa rád doktorky Karen Singhovej. Vydychovala som pomaly, akoby som chcela „ohnúť plamienok sviečky a zároveň ju nesfúknuť. Predstav si sviečku, Aza, ako pred tebou mihotavo žiari, ale nezhasne.“ Vyskúšala som to, ale aj tak som sa dala strhnúť myšlienkovou špirálou. V duchu som počula, ako mi doktorka Singhová hovorí, že by som nemala vyťahovať mobil a vyhľadávať znova a znova odpovede na tie isté otázky, ale aj tak som ho vytiahla a ešte raz si prečítala článok o ľudskom mikrobióme vo wikipédii.

Podstata špirály je v tom, že ak vás raz strhne, už nikdy sa z nej nedostanete, lebo sa stále donekonečna zužuje.

Vložila som poslednú štvrtinu sendviča do uzatvárateľného vrecka, vstala a hodila ho do preplneného smetného koša. „Aké veľké starosti by som si mala robiť, keďže si za celý deň nepovedala naraz viac ako dve slová?“ ozvalo sa mi za chrbtom.

„Myšlienková špirála,“ zamrmlala som. Daisy ma pozná od šiestich rokov, takže to už chápe.

„Došlo mi. Mrzí ma to. Vymyslime si nadnes nejaký program.“

Vtom k nám s úsmevom podišla Molly. „Ehm, Daisy, len tak mimochodom, tie tvoje amatérsky prefarbené vlasy ti zašpinili tričko.“

Daisy sklopila zrak na svoje plecia, a naozaj, na pásikavom tričku jej svietili ružové fľaky. Najprv sa mykla, no potom vystrela chrbát. „Vieš, Molly, tak to má byť. Fľakaté tričká sú momentálne veľkým hitom v Paríži.“ Odvrátila sa a dodala:

„Pôjdeme k tebe domov a pozrieme si Povstalcov.“ Daisy bola veľkou fanúšičkou Hviezdnych vojen: nielen filmov, ale aj kníh, animovaných seriálov a programu pre deti s lego panáčikmi.

Okrem toho písala fanfiction o Chewbaccovom ľúbostnom živote. „A postaráme sa, aby sa tvoja nálada zlepšila natoľko, že dokážeš povedať tri alebo dokonca až štyri slová za sebou, dobre?“

„Dobre.“

„A potom ma odvezieš do práce. Sorry, ale potrebujem odvoz.“

„Okej.“ Chcela som ešte niečo dodať, no stále ma obťažovali nevítané a nechcené myšlienky. Keby som bola autorkou svojho príbehu, prestala by som myslieť na vlastný mikrobióm. Povedala by som Daisy, že som nadšená jej nápadom súvisiacim s Mychalovým umeleckým projektom. Povedala by som jej, že Davisa Picketta si pamätám rovnako ako obdobie, keď som mala jedenásť a ustavične ma prenasledoval neurčitý strach. Povedala by som jej, že si spomínam, ako sme spolu v tábore ležali na móle a nohy nám viseli nad vodou, chrbtami sme sa opierali o drsné drevené dosky a hľadeli na bezoblačnú letnú oblohu. Povedala by som jej, že s Davisom sme nikdy neviedli siahodlhé rozhovory, a vlastne sme sa na seba ani veľmi nedívali, ale nezáležalo na tom, lebo sme spolu pozorovali tú istú oblohu, čo je možno ešte dôvernejšie ako očný kontakt. Do očí vám môže pozrieť každý, ale len zriedka nájdete niekoho, kto vidí rovnaký svet ako vy.

Druhá kapitola

Strach som už v podstate vypotila, no keď som vyšla z jedálne a pobrala sa na hodinu dejepisu, neovládla som sa, znova som vytiahla mobil a prečítala si hrôzostrašný príbeh o ľudskom mikrobióme v článku vo wikipédii. Kráčala som po chodbe s nosom v mobile, a vtom na mňa cez otvorené dvere triedy zakričala mama. Sedela za kovovým stolom s knihou v ruke. Mama učila matiku, ale jej veľkou vášňou boli knihy.

„Zákaz používania mobilov na chodbách, Aza!“ Odložila som mobil a vošla do jej triedy. Z obednej prestávky mi zostávali ešte štyri minúty, ideálny čas na rozhovor s mamou. Zdvihla zrak a zrejme mi niečo uvidela v očiach. „Si v pohode?“

„Hej,“ odvetila som.

„Netrpíš úzkosťou,“ prehodila. Doktorka Singhová ju raz požiadala, aby sa ma nepýtala, či trpím úzkosťou, takže mi prestala klásť priame otázky.

„Som v pohode.“

„Berieš predsa lieky,“ pokračovala. Zasa nešlo o priamu otázku.

„Hej,“ prisvedčila som, čo bola v podstate pravda. V prvom ročníku som sa tak trocha zrútila, preto mi predpísali okrúhlu bielu tabletku, ktorú som mala užiť raz denne. Brala som ju zhruba trikrát za týždeň.

„Si nejaká…“ Spotená. Vedela som, že to má na jazyku.

„Kto rozhoduje o tom, kedy zazvoní?“ opýtala som sa. „Myslím v škole.“

„Vieš čo? Vlastne ani neviem. Predpokladám, že o tom rozhoduje niekto z riaditeľových podriadených.“

„Prečo obedná prestávka netrvá päťdesiat minút, ale iba tridsaťsedem? A prečo netrvá dvadsaťdva alebo koľko?“

„Zdá sa, že máš plnú hlavu myšlienok,“ usúdila mama.

„Je čudné, že o tom rozhoduje niekto, koho vôbec nepoznám, a ja sa tým musím riadiť. Žijem podľa rozvrhu, čo vymyslel niekto, koho som nikdy nevidela.“

„Nuž áno, v tomto aj v mnohom inom americké stredné školy pripomínajú väznice.“

Vytreštila som oči. „Božemôj, mami, máš úplnú pravdu. Detektory kovov. Škvarobetónové múry.“

„Obe inštitúcie sú preplnené a podfinancované,“ pokračovala mama. „A v oboch zvoní, keď sa treba niekam presunúť.“

„A v žiadnej sa nemôžeš sama rozhodnúť, kedy sa chceš naobedovať,“ dodala som. „Vo väzniciach pracujú skorumpovaní dozorcovia túžiaci po moci a v školách zasa učitelia.“

Pozrela na mňa, no potom sa rozosmiala. „Ideš dnes po škole rovno domov?“

„Hej, a potom mám odviezť Daisy do práce.“

Mama prikývla. „Občas ma mrzí, že už nie si malá, ale potom si spomeniem, ako sme chodievali do tej detskej reštaurácie Chuck E. Cheese.“

„Daisy sa snaží našetriť peniaze na výšku.“

Mama sklopila zrak na knihu. „Vieš, keby sme žili v Európe, vysokoškolské štúdium by nás stálo oveľa menej.“ Pripravila som sa na maminu tirádu o nákladoch na vysokú školu. „V Brazílii majú univerzity zadarmo. Vo väčšine európskych štátov tiež. Aj v Číne. Ale tu si od teba pokojne vypýtajú školné vo výške dvadsaťpäťtisíc dolárov ročne. Len pred niekoľkými rokmi som splatila svoju pôžičku a čoskoro budeme žiadať o tvoju.“

„Som ešte len tretiačka. Mám dosť času vyhrať v lotérii. A ak to nevyjde, na školné si zarobím predajom pika.“

Slabo sa usmiala. Mama mala ozajstné obavy z toho, ako mi zaplatí školu. „Určite si v pohode?“ opýtala sa.

Prikývla som. Zvonenie zhora ma vzápätí poslalo na dejepis.

Kým som sa po škole dostala k autu, Daisy už sedela na sedadle spolujazdca.

Namiesto fľakatého trička mala červené tričko s golierom a logom reštaurácie Chuck E. Cheese. Ruksak si položila na kolená a popíjala školské mlieko zo škatule. Daisy bola jediná, komu som zverila kľúč od Harolda. Dokonca ani mama nemala vlastný kľúč od môjho auta, ale Daisy áno.

„Prosím, nepopíjaj v Haroldovi nepriehľadné tekutiny,“ napomenula som ju.

„Mlieko je priehľadná tekutina,“ nedala sa.

„Trepeš,“ vyhlásila som, a skôr ako sme vyrazili, zastala som s Haroldom pri hlavnom vchode a počkala, kým Daisy vyhodí škatuľu s mliekom.

Možno už viete, čo je láska. Myslím ozajstnú lásku, akú opisovala moja stará mama, pričom si pomáhala citátom z Prvého listu Korinťanom od apoštola Pavla. Lásku, ktorá je dobrotivá a trpezlivá, ktorá nezávidí a nevystatuje sa, ktorá všetko znáša, všetko verí a všetko vydrží. Nerada sa oháňam tým slovom na L, lebo ide o príliš krásny a vzácny cit, ktorý nechcem znehodnotiť častým používaním. Človek môže prežiť pekný život aj bez ozajstnej lásky ako z listu Korinťanom, no ja som mala šťastie a našla som ju práve s Haroldom.

Harold bol automobil: šestnásťročná Toyota Corolla vo farebnom prevedení Mystic Teal Mica, čo znamená „mystická modrozelená sľuda“, s motorom, ktorý rachotil v pravidelnom rytme pripomínajúcom tlkot bezchybného kovového srdca. Harold predtým patril môjmu otcovi. Vlastne práve on mu dal meno Harold. Mama ho nepredala, takže osem rokov – až do mojich šestnástych narodenín – stál v garáži.

Rozbehnúť po takom dlhom čase Haroldov motor si vyžiadalo celých štyristo dolárov, ktoré som si šetrila odmalička: vreckové, drobné, čo som si odložila, keď ma mama poslala do obchodu na našej ulici, peniaze z letnej brigády v Subwayi, vianočné darčeky od starých rodičov. Istým spôsobom bol teda Harold vyvrcholením celého môjho bytia – prinajmenšom z finančného hľadiska. A ja som ho zbožňovala. Dosť často sa mi o ňom snívalo. Mal mimoriadne veľký kufor, obrovský biely volant namontovaný na objednávku a zadné sedadlá potiahnuté béžovou kožou. Zrýchľoval s pokojom zen-budhistického majstra, ktorý vie, že v skutočnosti sa netreba nikam ponáhľať. Kvílenie jeho bŕzd pripomínalo škripot kovu a ja som ho milovala.

Harold však nemal pripojenie na Bluetooth a vlastne ani CD prehrávač, takže v jeho spoločnosti mal človek na výber iba tri možnosti: 1. šoférovať v tichu, 2. počúvať rádio, 3. počúvať stranu B ocovej kazety s vynikajúcim albumom So Addictive od Missy Elliott. Keďže sa nedala vytiahnuť z prehrávača, počula som ju najmenej stokrát.

Haroldov nedokonalý audiosystém sa napokon stal posledným tónom náhodnej melódie, ktorá mi zmenila život.

Spolu s Daisy sme prepínali stanice a hľadali pieseň od úžasnej, hoci nedocenenej chlapčenskej skupiny, keď sme zrazu natrafili na správy. „… Stavebná firma Pickett Engineering so sídlom v Indianapolise, ktorá zamestnáva viac ako desaťtisíc ľudí po celom svete, dnes…“ Chcela som prepnúť na ďalšiu stanicu, ale Daisy mi odtisla ruku.

„Presne toto som ti spomínala!“ vyhŕkla. Hlas v rádiu pokračoval: „… odmenu stotisíc dolárov za informácie vedúce k odhaleniu miesta pobytu výkonného riaditeľa Russella Picketta. Pickett zmizol v noci pred policajným zásahom v jeho dome, ktorý súvisel s vyšetrovaním podvodu a úplatkárstva. Naposledy ho videli ôsmeho septembra na jeho pozemku pri rieke. Indianapoliská polícia žiada o pomoc každého, kto má informácie o tom, kde sa Pickett zdržiava.“

„Stotisíc dolárov,“ zamrmlala Daisy. „A ty poznáš jeho syna.“

„Poznala som ho,“ opravila som ju. V lete po piatom aj šiestom ročníku sme boli s Davisom v Smutnom tábore. Tak sme nazývali Tábor Spero v Brown County pre decká, ktorým zomreli rodičia.

Okrem toho sme sa občas stretávali aj počas školského roka. Davis býval len o kúsok nižšie po prúde rieky, ibaže na druhom brehu. S mamou sme bývali na strane, ktorú občas zaplavilo. Pickettovci bývali na druhej strane s kamennými múrmi, čo tlačili stúpajúcu hladinu k nám.

„Pravdepodobne si ma vôbec nebude pamätať.“

„Teba si pamätá každý, Holmesy,“ odvetila.

„To nie je…“

„Nijako ťa nehodnotím. Netvrdím, že si dobrá, štedrá, milá alebo aká. Vravím len, že si zapamätateľná.“

„Nevidela som ho už roky,“ povedala som. Pravdaže som nezabudla, ako som chodila do jeho sídla s golfovým ihriskom a bazénom s ostrovčekom a piatimi toboganmi. Nepoznám nikoho okrem Davisa, kto by mal bližšie k ozajstnej celebrite.

„Stotisíc dolárov,“ zopakovala Daisy. Vyšli sme na obchvat I-465, ktorý opisuje celý Indianapolis. „Ja opravujem detské hracie automaty za osem štyridsať na hodinu, a pritom na nás čaká stotisíc dolárov.“

„Nepovedala by som, že na nás čakajú. V každom prípade ma dnes večer čaká text o vplyve pravých kiahní na pôvodných obyvateľov, takže nemám kedy riešiť prípad strateného miliardára.“ Trocha som spomalila. S Haroldom som nikdy neprekračovala povolenú rýchlosť. Mala som ho príliš rada.

„No, poznáš ho lepšie ako ja, takže ak mám citovať neomylných chlapcov z najlepšej popovej skupiny na svete… You’re the One. Ty si tá pravá.“ Išlo o hrozne trápny song, na ktorý som už bola pristará, ale aj tak sa mi páčil.

„Chcem s tebou nesúhlasiť, ale je to fakt super song.“

„Si tá pravá. Si tá, ktorú som si vybral. Tá, ktorú nikdy nestratím. Si moja navždy. Moja hviezda. Moje nebo. Môj vzduch. Si to ty.“

Obe sme sa zasmiali a ja som prepla stanicu v rádiu s pocitom, že sme to uzavreli, no potom mi Daisy začala čítať z mobilu článok, čo vyšiel v novinách Indianapolis Star. „Russell Pickett, kontroverzný výkonný riaditeľ a zakladateľ firmy Pickett Engineering, nebol doma, keď mu indianapoliská polícia v piatok ráno doručila príkaz na domovú prehliadku, a doteraz sa nevrátil. Pickettov právnik Simon Morris tvrdí, že nemá žiadne informácie o Pickettovom mieste pobytu. Detektív Dwight Allen dnes na tlačovej konferencii vyhlásil, že od večera pred zásahom nebola na Pickettových kreditných kartách ani bankových účtoch zaznamenaná žiadna aktivita. Bla, bla, bla… Allen navyše uviedol, že okrem kamery pri vchodovej bráne nie sú na pozemku žiadne bezpečnostné kamery. Podľa kópie policajnej správy, ktorú má Star k dispozícii, Picketta videli naposledy vo štvrtok večer jeho synovia Davis a Noah. Bla, bla, bla… Pozemok severne od Tridsiatej ôsmej ulice, množstvo súdnych sporov, podporuje zoologickú záhradu… Bla bla bla… Ak máte nejaké informácie, zavolajte na políciu. Bla bla bla. Počkať, ako je možné, že tam nie sú žiadne bezpečnostné kamery? Ktorý miliardár nemá bezpečnostné kamery?“

„Ten, ktorý nechce, aby nahrávali jeho podozrivé obchody,“ odvetila som. Cestou som uvažovala nad celým príbehom. Vedela som, že mi na ňom niečo nesedí, ale netušila som čo. Až potom som si spomenula na strašidelné zelené kojoty s bielymi očami. „Počkať, predsa mali kameru. Nie bezpečnostnú, ale Davis s bratom mali v lese pri rieke kameru s nočným videním, ktorá zachytávala pohyb a cvakla fotku, zakaždým keď prešlo niečo okolo, napríklad vysoká zver alebo kojoty.“

„Máme stopu, Holmesy,“ vyhlásila Daisy.

„A keďže pri vstupnej bráne je kamera, nemohol len tak nasadnúť do auta a odísť,“ pokračovala som. „Takže buď preliezol vlastný múr, alebo prešiel cez les k rieke a odtiaľ pokračoval v ceste, nie?“

„Áno…“

„Takže mohol spustiť tú kameru. No odkedy som tam bola naposledy, prešlo už pár rokov. Možno je už preč.“

„A možno nie!“ vyhŕkla Daisy.

„Hej. Možno nie.“

„Zíď z obchvatu,“ prikázala mi a ja som poslúchla. Vedela som, že je to nesprávny výjazd, ale aj tak som ním zišla. Bez toho, aby mi Daisy niečo vravela, zaradila som sa do pravého pruhu, aby som sa mohla vrátiť do mesta, naspäť k nášmu domu. Naspäť k Davisovmu domu.

Daisy vytiahla mobil a pritisla si ho k uchu. „Ahoj, Eric, tu je Daisy. Veľmi ma to mrzí, ale dostala som črevnú chrípku. Možno ide o norovírus.“

„…“

„Jasné, pravdaže. Ešte raz sa ospravedlňujem.“ Zložila a vrátila mobil do tašky. „Stačí naznačiť, že máš hnačku, a hneď ti povedia, že máš radšej zostať doma, lebo sa boja, aby sa nerozšírila. Okej, ideme do toho. Máš ešte to kanoe?“

Table of Contents

Prvá kapitola

Druhá kapitola