Andy Weir

ARTEMIS

Copyright © 2017 by Andy Weir

This translation published by arrangement with Crown,

an imprint of the Crown Publishing Group,

a division of Penguin Random House LLC.

Translation © 2018 by Patrick Frank

Jacket design and imagery: www.headdesign.co.uk

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5938-6

Michaelovi Collinsovi, Dickovi Gordonovi,

Jackovi Swigertovi, Stuovi Roosovi, Alovi Wordenovi,

Kenovi Mattinglymu a Ronovi Evansovi.

Pretože títo ľudia nežnú ani zďaleka

takú chválu, akú si zaslúžia.

1

Rútila som sa sivým zaprášeným terénom k obrovskej pologuli Conradovej kupoly. Jej prechodová komora lemovaná červenými svetlami bola stále nepríjemne ďaleko.

So sto kilami vybavenia sa uteká dosť nanič – dokonca aj pri mesačnej gravitácii. Žasli by ste však, ako rýchlo sa to dá, keď vám ide o život.

Bob utekal vedľa mňa. Z vysielačky som počula jeho hlas: „Počkaj, pripojím ti na skafander svoju nádrž!“

„Tým akurát zabiješ aj seba.“

„Ale ten únik je fakt masívny,“ nedal sa. „Normálne vidím, ako ti zo skafandra uniká vzduch.“

„Vďaka za povzbudivé slová.“

„Ja som tu špecialista na výstupy,“ nástojil. „Okamžite zastaň, nech nás prepojím!“

„Zamieta sa.“ Rútila som sa ďalej. „Tesne pred tým, ako sa ozval poplach, som počula puknutie. Únava materiálu. Musí to byť niekde okolo klapky. Ak sa nás pokúsiš spojiť, prerežeš si ostrou hranou hadicu.“

„Som ochotný to riskovať!“

„Ale ja nie,“ odvetila som. „Ver mi, Bob. V kovoch sa vyznám.“

Prešla som na dlhé rovnomerné skoky. Na pocit je to ako v spomalenom filme, ale v skutočnosti ide o najlepší spôsob, ako sa pohybovať s takým nákladom. Podľa displeja v prilbe mi ku komore ostávalo ešte päťdesiatdva metrov. Pozrela som sa na údaje na rukáve. Zásoby kyslíka mi rovno pred očami padali k nule. Radšej som sa prestala pozerať.

Dlhé skoky sa vyplatili. Teraz som fakt letela vpred. Ešte aj Boba som nechala za sebou, a to je čo povedať, lebo Bob je najskúsenejší špecialista na výstupy na celom Mesiaci. Trik je v tom, že musíte pri každom dopade pridať trocha hybnosti. To však znamená, že každý skok môže byť problematický: ak vám to nevyjde úplne presne, strepete sa dolu ksichtom na zem a hodnú chvíľu sa po nej budete šmýkať. Skafander vydrží dosť veľa, ale aj tak je lepšie nebrúsiť ho o regolit.

„Ideš prirýchlo! Ak sa potkneš, môže ti prasknúť priezor!“

„Lepšie ako dýchať vákuum,“ odsekla som. „Ostáva mi len nejakých desať sekúnd.“

„Som ďaleko za tebou,“ varoval ma. „Nečakaj na mňa.“

Svoju skutočnú rýchlosť som si uvedomila, až keď sa mi do zorného poľa dostali trojuholníkové pláty Conradovej kupoly. Šialene rýchlo mi rástli pred očami.

„Doriti!“ Na brzdenie nebol čas. Ešte posledný veľký skok a treba sa hodiť do kotúľa vpred. Načasovala som si ho dokonale – bolo to skôr šťastie ako skúsenosť – a narazila som do steny nohami. Okej. Bob mal pravdu. Naozaj som šla prirýchlo.

Dopadla som na povrch, vyhrabala som sa na nohy a zúfalo som schmatla kľuku na otváranie komory.

V ušiach mi pukalo. V prilbe mi zavýjali alarmy. Kyslíková nádrž mlela z posledného. Už nedokázala vyrovnávať pokles tlaku.

Otvorila som komoru a padla som dovnútra. Kopancom som ju zase zavrela, siahla som po núdzovej nádrži a prudko z nej vytrhla poistku.

Horná časť nádrže odletela a do komory sa navalil kyslík. Uvoľnil sa tak rýchlo, že polovica zamrzla do čiastočiek hmly z ochladenia, ktoré sprevádza rýchlu expanziu. Takmer v bezvedomí som sa zosunula na zem.

Dychčala som ako divá a mala som čo robiť, aby som si nenagrcala do prilby. Na takúto námahu jednoducho nie som stavaná. Chytala sa ma migréna z nedostatku kyslíka. Bude sa ma držať celé hodiny, ak nie dlhšie. Podarilo sa mi chytiť výškovú chorobu na povrchu Mesiaca.

Sykot zoslabol a napokon celkom stíchol.

Konečne sa ku komore dostal aj Bob. Videla som, ako nazerá dnu cez malé okrúhle okienko vo dverách.

„Stav?“ spýtal sa ma cez vysielačku.

„Pri vedomí,“ zasipela som.

„Dokážeš sa postaviť? Alebo ti mám niekoho poslať na pomoc?“

Nemohol ku mne vojsť bez toho, že by ma zabil – ležala som v prechodovej komore s pokazeným skafandrom –, ale mohol zavolať niektorému z tisícok ľudí vnútri, aby za mnou zašli a odvliekli ma.

„Netreba.“ Zdvihla som sa na všetky štyri a potom na nohy. Oprela som sa o riadiaci panel a spustila som čistiaci cyklus. Zo všetkých strán na mňa fúkalo z dýz. Sivý mesačný prach sa víril v komore a mizol vo filtračných otvoroch jednej zo stien.

Po očiste sa automaticky otvorili vnútorné dvere. Vyšla som do predkomory, zavrela som za sebou dvere a sťažka som zosadla na lavicu pri stene.

Bob prešiel komorou normálnym spôsobom, bez dramatického otvárania pohotovostnej nádrže (ktorú treba teraz nahradiť). Jednoducho aktivoval príslušné pumpy a ventily. Po očistnom cykle prešiel ku mne do predkomory.

Bez slova som mu pomohla dostať sa zo skafandra. Nikdy by ste nemali nechať ľudí, nech si ho sťahujú sami. Iste, dá sa to, ale je to kurevsky nepríjemné. Tradícia hovorí, že im treba pomôcť. Aj on pomohol mne.

„Nuž, toto bolo na riť,“ vyhlásila som, len čo som si zložila prilbu.

„Takmer si zomrela.“ Bob vyliezol zo skafandra. „Mala si počúvnuť moje pokyny.“

Aj ja som sa vysúkala z toho svojho a pozrela som sa mu na chrbát. Ukázala som na zubatý kus kovu, ktorý bol kedysi ventilom. „Odpálilo mi ventil. Presne, ako som vravela. Únava materiálu.“

Pozrel sa na to a prikývol. „Okej. Mala si pravdu, keď si odmietla prepojenie so mnou. Dobré rozhodnutie. Ale aj tak, toto sa nemalo stať. Skadiaľ si, dočerta, splašila ten skafander?“

„Z druhej ruky.“

„Prečo si kupuješ skafander z druhej ruky?“

„Lebo na nový nemám. Mala som sotva dosť na použitý a vy debili mi nedovolíte vstúpiť do cechu, kým nemám vlastný.“

„Mala si si našetriť na nový.“ Bob Lewis bol ako bývalý príslušník námornej pechoty imúnny proti všetkým výhovorkám. Čo je ešte dôležitejšie, bol to hlavný inštruktor cechu špecialistov na výstupy. Pravda, oficiálne podliehal cechmajstrovi, výhradne on mal právo určiť, či je adept vhodný na prijatie. No a ak vás neprijali za člena, nemali ste dovolené robiť sólo výstupy ani vodiť na povrch turistov. Debili.

„Tak čo? Ako som to zvládla?“

Odfrkol si. „Si zo mňa uťahuješ, či čo? Prepadla si, Jazz. Z tejto skúšky si totálne vyletela.“

„Prečo?!“ ohradila som sa zúrivo. „Urobila som všetky požadované manévre, splnila som všetky zadané úlohy a prekážkovou dráhou som prešla za necelých sedem minút. No a keď potom došlo k takmer fatálnej poruche na skafandri, neohrozila som partnera a sama som sa dostala naspäť do bezpečia.“

Otvoril skrinku a uložil si do nej rukavice a prilbu. „Za skafander si zodpovedáš sama. Zlyhal, čo znamená, že si zlyhala aj ty.“

„Ako mi môžeš dať za vinu niečo také? Keď sme šli von, všetko bolo v poriadku!

„V tejto profesii sa hľadí iba na výsledky. Mesiac je stará a krutá beštia. Je mu jedno, prečo ti zlyhal skafander. Jednoducho ťa zabije, a je to. Mala si si lepšie skontrolovať výstroj.“ Zavesil do skrinky aj zvyšok svojho skafandra.

„No tak, Bob!“

„Jazz, takmer si mi tam zomrela pred očami. Ako by som ti mohol dať certifikát?“ Zavrel skrinku a obrátil sa na odchod. „Skúšku si môžeš zopakovať o šesť mesiacov.“

Postavila som sa mu do cesty. „Toto je ale fakt trápne! Prečo musím celý život čakať, len aby sa naplnilo nejaké sprosté cechové pravidlo?“

„Nabudúce si lepšie skontroluj výbavu.“ Obišiel ma a vyšiel z predkomory. „A na oprave toho ventilu zbytočne nešetri.“

Sledovala som, ako odchádza a potom som sa nešťastne zosunula popri stene.

„Doriti!“

Dovliekla som sa bludiskom hliníkových chodieb k sebe domov. Aspoň som to nemala ďaleko. Celé mesto má priemer iba pol kilometra.

Mojím bydliskom je Artemis, prvé (a zatiaľ aj jediné) mesto na Mesiaci. Tvorí ho päť ozrutných gúľ. Hovoríme im „kupoly“, lebo sú spolovice pod úrovňou terénu. Zvonku nevidieť, čo je pod zemou. Na prvý pohľad vyzerajú presne ako v starom sci-fi: skupina pologúľ na mesačnom povrchu.

Armstrongova kupola je v strede, obklopuje ju Aldrinova, Conradova, Beanova a Shepardova. Navzájom ich spájajú tunely. Pamätám sa, ako som robila na základnej škole model nášho mesta. Bola to hračka – stačilo pár gúľ a čiar. Mala som to hotové za desať minút.

Cesta sem je drahá a pobyt ešte drahší. Mesto sa však nemôže skladať len z neskutočných boháčov a výstredných miliardárov. Potrebuje aj bežných pracujúcich. Azda nečakáte, že si pán Zazobanec Prachatý bude čistiť záchod sám, nie?

No a ja som práve jedna z pracujúcich.

Bývam na adrese Conrad P 15, čo je ošarpaná štvrť pätnásť podlaží pod úrovňou terénu. Keby to bolo víno, znalci by ho hodnotili slovami „mizerné s výrazným nádychom sklamania a zlých životných rozhodnutí“.

Kráčala som okolo radov dverí umiestených tesne pri sebe, až kým som sa nedostala k tým svojim. Aspoňže som mala „dolnú“ truhlu. Ľahšie sa liezlo dnu aj von. Mávla som komunikátorom pred zámkou a dvere sa odomkli. Vliezla som dnu a zavrela som ich za sebou.

Ležala som na chrbte a hľadela do stropu – mala som ho ani nie meter od očí.

Oficiálne to bola „kapsulová ubytovňa,“ ale nik tým kapsulám nehovorí inak ako truhly. Je to vlastne iba pričňa so stenami, ktorú si môžem zamknúť. Dá sa v nej jediné – spať. Teda, jasné, dá sa v nej aj to druhé (pritom ste takisto vo vodorovnej polohe), ale chápete, ako som to myslela.

Mám tam posteľ a policu. Nič viac. O niečo ďalej je na našej chodbe spoločný záchod a o pár blokov ďalej umyváreň. Do najlepších domácností a mesačných zákutí by sa asi nedostala, ale nič viac si nemôžem dovoliť.

Pozrela som sa na hodinky v komunikátore. „Dofrasa!“

Nebolo času na dlhé špekulovanie. Popoludní pristáva nákladná loď KVS a mňa čaká práca.

Aby bolo jasné: poludnie sa u nás neurčuje podľa Slnka. Také by sme mali iba raz za dvadsaťosem dní a aj tak by sme ho nevideli. Naše kupoly majú dve steny zo šiestich centimetrov poctivého hliníka a medzi nimi metrovú vrstvu drvených skál. Mohli by ste do nich strieľať z húfnice a ani tak by nezačali prepúšťať vzduch. Slnko proti nim rozhodne nemá šancu.

Čo teda používame? Kenský čas. Keď je popoludnie v Nairobi, je aj u nás.

Z dotyku so smrťou pri výstupe som bola celá spotená a zhnusená. Na sprchu už nebol čas, ale mohla som sa aspoň prezliecť. Vystrela som sa, stiahla som zo seba vnútorný izolačný odev do skafandra a miesto neho som si dala modrú kombinézu. Zatiahla som na nej opasok, sadla si do tureckého sedu a uviazala vlasy do chvosta. Potom som vzala komunikátor a šla von.

Artemis nemá ulice. Má chodby. Vytvoriť vnútorný priestor je svinsky drahé a nik nám nebude mrhať na cesty či chodníky. Ak veľmi chcete, môžete si zohnať elektrický vozík alebo skúter, ale naše chodby postavili najmä na pešiu chôdzu. Koniec koncov, máme len šestinu pozemskej gravitácie. Chôdza nevyžaduje veľa energie.

Čím mizernejšia štvrť, tým užšie chodby. V podzemí Conradovej kupoly sú priam klaustrofobické. Sotva sa v nich dokážu minúť dvaja ľudia a aj to sa musia obrátiť bokom.

Prepletala som sa nimi do centra D 15. Ani jeden z výťahov nebol dosť blízko, a tak som brala schody po troch. Schodiská v jadre sú rovnaké ako na Zemi – nízke dvadsaťcentimetrové schodíky. Turisti sa vďaka tomu môžu cítiť ako doma. V oblastiach, kam turisti nechodia, má každý schod pol metra. Tak to už v mesačnej gravitácii chodí. Tak či onak, vyskákala som po turistických schodoch až hore na prízemie. Vyjsť pätnásť poschodí vám možno pripadá ako desivá námaha, ale tu u nás to nie je žiadna hrôza. Ani som sa nezadychčala.

Na prízemí ústia všetky tunely do ostatných kupol. Prirodzene, prílev chodcov sa snažia využiť nespočetné obchody, butiky a ďalšie pasce na turistov. V Conradovej kupole to zväčša znamená reštaurácie, v ktorých sa podáva surogát pre tých, ktorí si nemôžu dovoliť ozajstné jedlo.

Do Aldrinovho konektora sa hrnul menší zástup ľudí. Je to jediná cesta z Conradovej do Aldrinovej kupoly (ak nechcete ísť okľukou cez Armstrongovu), takže predstavuje hlavnú dopravnú tepnu. Cestou dnu som minula obrovské kruhové dvere. Keby sa tunel nejakým spôsobom narušil, unikajúci vzduch by ich automaticky zavrel. Všetci v Conradovej kupole by sa zachránili. Keby ste v tom čase boli práve v tuneli… tak máte smolu.

„Ale čo? Jazz Basharová osobne!“ ozval sa okoloidúci debilko. Tváril sa, akoby sme boli priatelia. Nie sme.

„Dale,“ zareagovala som chladne. Ani som pritom nespomalila. Pridal do kroku, aby ma dobehol. „Pristáva nákladná loď, čo?

Nič iné takú lenivú babu nedostane do uniformy, nie?“

„Počuj – spomenieš si, kedy mi naposledy aspoň trocha záležalo na tom, čo mi chceš povedať? Ach, áno. Pardon. Moja chyba. Také vlastne nikdy nebolo.“

„Počul som, že si dnes vyletela zo skúšky na špecialistku.“ S predstieraným sklamaním nad tým zacmukal. „Smola, čo? Ja som ju spravil na prvý raz, ale nemôžu byť všetci ako ja, nemám pravdu?“

„Daj mi pokoj.“

„Jasné, akurát ti musím povedať, že turisti platia za výlety na povrch fakt slušné géčka. Vlastne by som mal aj hneď zájsť do návštevníckeho centra a pár ich tam posprevádzať. Nech si nahrabem, vieš?“

„Daj si záležať, nech stúpiš na najostrejšiu skalu, keď už budeš vonku.“

„Ale kdeže!“ zasmial sa. „Ľudia, čo tú skúšku spravili, vedia, ako sa vonku správať.“

„Bola som tam len z hecu,“ povedala som mu nonšalantne. „Výstupy aj tak nie sú poriadna práca.“

„To máš pravdu. Niekedy aj ja túžim byť nosič, tak ako ty.“

„Som doručovateľka,“ zavrčala som. „Nie nosička.“

Uškrnul sa, až som mala tisíc chutí jednu mu vraziť. Chvalabohu, to sme už boli v Aldrinovej kupole. Pretlačila som sa okolo neho do ústia konektora. Na Aldrinovej strane ho strážili rovnaké automatické dvere ako na Conradovej. Prudko som za nimi odbočila doprava, len aby som sa zbavila otravného Dala.

Aldrinova kupola je pravým opakom Conradovej. V tej nájdete inštalatérov, sklárov, kovoobrábačov, zváračské a opravárske dielne a tak ďalej. Aldrinova je skutočná turistická destinácia. Má hotely, kasína, nevestince, kiná, dokonca aj skutočný park s ozajstnou trávou. Bohatí turisti zo všetkých kútov Zeme do nej chodia na dvojtýždňové pobyty.

Vybrala som sa po Arkáde. Nie je to najkratšia trasa tam, kam som mala namierené, ale páčila sa mi.

New York má Piatu Avenue, Londýn Bond Street a Artemis Arkádu. V obchodoch na nej sa neuvádzajú ceny. Ak sa na ne musíte pýtať, nemôžete si ich dovoliť. Ritz-Carlton Artemis zaberá celý jeden blok a siaha päť poschodí nad a päť pod úrovňou terénu. Jediná noc tam stojí 12 000 géčok – viac, ako zarobím za mesiac v úlohe doručovateľky (aj keď to nie je môj jediný zdroj príjmu).

Aj napriek vysokým nákladom na dovolenku na Mesiaci dopyt stále prevyšuje nad ponukou. Pozemšťania zo strednej vrstvy si ju môžu dovoliť len raz za život, ak dobre šetria. Bývajú v horších hoteloch a horších kupolách, napríklad v Conradovej. Boháči k nám však chodia rok čo rok a bývajú v luxusných hoteloch. A nakupujú. Bože, ako len nakupujú!

Aldrinova kupola je teda miesto, ktorým do Artemidy prúdi najviac peňazí.

V obchodnej štvrti nebolo nič, čo by som si mohla kúpiť, no mám v pláne, že tam raz budem ako doma. Aspoň teda dúfam. Znova som sa po nej poriadne poobzerala a obrátila sa k hlavnému prístavu. Aldrinova kupola leží bližšie k prístavisku ako ktorákoľvek iná. Predsa by ste nechceli, aby sa bohatí turisti špinili prechodom cez chudobnejšie oblasti, no nie? Treba ich priviezť rovno do tej najkrajšej.

Prešla som klenutou bránou do prístavu. Jeho masívna prechodová komora je druhá najväčšia v meste (po Aldrinovom parku). Priam to tam šumelo činnosťou. Kľučkovala som medzi robotníkmi a bez námahy som sa im vyhýbala na všetky strany. V meste musíte chodiť pomaly, aby ste nezrážali turistov, ale v prístave sú len samí profesionáli. Všetci ovládame dlhý mesačný krok a vieme za rovnaký čas vybaviť oveľa viac.

Pri prechodovej komore na severnej strane prístavu čakala na vlak skupinka dochádzajúcich. Väčšina smerovala k mestským reaktorom a Sanchezovej hlinikárni asi kilometer od mesta. V hlinikárni sa pracuje so šialenými objemami tepla a extrémne nebezpečnými chemikáliami, takže sa všetci zhodnú, že je lepšie držať si ju od ruky. No a čo sa týka reaktorov… Sú to jadrové reaktory. Čo k tomu dodať? Nikto ich nechce mať blízko.

Dale hladko prešiel na železničné nástupište. Chystal sa do návštevníckeho centra pri Apolle 11. Turisti ho milujú. Polhodina vo vlaku im poskytne fascinujúce pohľady na mesačné scenérie a návštevnícke centrum im umožní perfektne si všetko pozrieť bez toho, aby vytiahli päty z bezpečne natlakovanej zóny. Na tých, čo si želajú ísť aj priamo na mesačný povrch, tam čaká Dale a ďalší špecialisti na výstupy, ktorí ich vezmú na obhliadku so sprievodcom. Tesne pred komorou stála tyč s veľkou kenskou vlajkou. Pod ňou bol nápis: Vstupujete do predsunutej kenskej platformy Artemis. Platia na nej tie isté medzinárodné zákony ako na mori.

Prebodla som Dala pohľadom. Ani si to nevšimol. Škoda, minula som účinnú dievčenskú zbraň celkom naprázdno.

Pozrela som sa do komunikátora na prílety. Nadnes nehlásili žiadnu loď s mäsom (tak sme hovorili turistickým plavidlám). Tie chodia len raz do týždňa – najbližšia asi za tri dni. Chvalabohu! Máločo mi lezie na nervy tak, ako zazobaní mladíci s mliekom na brade, čo sa dychtivo zháňajú po „mesačných babách“.

Vybrala som sa na južný koniec, kde bola pripravená nákladná komora. Na jediný cyklus zvládne desaťtisíc kubických metrov nákladu, no jeho nakládka a vykládka je až bolestne pomalá. Kontajner dorazil už pred pár hodinami. Špecialisti z cechu ho presunuli do komory a spustili vysokotlakový čistiaci proces.

Robíme všetko, čo sa len dá, aby sme zabránili mesačnému prachu vniknúť do mesta. Dopekla, čistiacim cyklom som prešla ešte aj po tom, čo som skoro otrčila kopytá v pokazenom skafandri! Prečo, pýtate sa? Prečo sa trápime niečím takým? Nuž, lebo mesačný prach je extrémne nebezpečný, keď ho vdýchnete. Skladá sa z mikroskopických čiastočiek skál, na ktoré nevplývala atmosféra, aby ich obrúsila a vyhladila. Každá jedna je ako pichľavá nočná mora, ktorá čaká len na to, ako sa vám zaryje do pľúc. Boli by ste na tom lepšie, keby ste fajčili škatuľku azbestových cigariet denne, akoby ste sa mali vystaviť tomu svinstvu.

Kým som došla k nákladnej komore, ozrutné vnútorné dvere sa už otvorili a začala sa vykládka. Vkĺzla som na lavicu k Nakoshimu, hlavnému dokárovi prístavu. Sedel pri inšpekčnom stole a prezeral si obsah jednej z prepraviek. Keď mal istotu, že neobsahuje žiadny kontraband, opäť ju zavrel a capol na ňu oficiálnu pečiatku mesta Artemis – veľké A štylizované tak, aby pripomínalo luk a šíp. „Dobré ráno, pán Nakoshi,“ pozdravila som ho veselo. Kamarátil sa s otcom, odkedy sa pamätám. Bol mi rodina. Niečo ako milovaný strýko.

„Padaj do radu k ostatným nosičom, zasranka jedna!“ Okej. Asi skôr ako vzdialený bratranec.

„No tak, pán N,“ prosíkala som. „Na túto zásielku čakám už celé týždne. Hovorili sme o nej.“

„Previedla si mi platbu?“

„Opečiatkovali ste balík?“

Bez toho, aby odo mňa odtrhol oči, siahol pod stôl a vybral odtiaľ ešte stále zapečatenú škatuľu. Posunul ju ku mne.

„Nevidím pečiatku,“ poznamenala som. „Musíme sa zakaždým takto naťahovať? Veď sme spolu vychádzali tak dobre! Čo sa stalo?“

„Vyrástla si a z milého dievčatka sa stala otravná beštia.“ Položil na škatuľu svoj komunikátor. „A pritom si mala taký potenciál… Totálne si to posrala. Tritisíc géčok.“

„Chceli ste povedať dvetisícpäťsto, nie? Ako sme sa dohodli.“

Pokrútil hlavou. „Tritisíc. Snorí tu Rudy. Väčšie riziko znamená vyššie poplatky.“

„To mi pripadá viac ako problém Nakoshiho než Basharovej,“ namietla som. „Dohodli sme sa na dvadsiatich piatich stovkách.“

„Hm…“ zahmkal. „Možno by som mal skontrolovať, či vnútri nie je niečo, čo tam nepatrí…“

Stisla som pery. Teraz nebol čas na principiálnosť. Spustila som v komunikátore bankový softvér a zadala príkaz na prevod. Mašinky rozbehli tú svoju mágiu, spojili sa a overili všetky údaje.

Nakoshi zdvihol svoj komunikátor, skontroloval výpis z banky a spokojne kývol hlavou. Až potom opečiatkoval škatuľu. „Čo v nej vlastne je?“

„Väčšinou porno. S vašou matkou v hlavnej úlohe.“ Odfrkol si a pokračoval s kontrolami.

No a takto sa do Artemidy pašuje kontraband. Stačí jeden skorumpovaný úradník, ktorého poznáte od útleho detstva. Ako ho však dostať na Mesiac… Nuž, to je celkom iný príbeh. Poviem vám ho neskôr.

Mohla som vyzdvihnúť aj niekoľko ďalších balíkov na doručenie, ale tento bol výnimočný. Prešla som k svojmu vozíku a posadila som sa na sedadlo vodičky. Zase až tak veľmi som ho nepotrebovala – Artemis nie je stavaná na vozidlá –, no išlo to na ňom rýchlejšie ako pešo, takže som za rovnaký čas mohla doručiť viac zásielok. Platia ma od kusa, takže sa mi táto investícia rýchlo vrátila. Strašne hlúpo sa ovláda a šetrí mi námahu pri vláčení ťažkých vecí, tak som sa rozhodla, že mu dám mužské meno. Volám ho Karambol.

Garážujem ho v prístave za mesačný poplatok. Kde inde by som ho asi tak mohla nechávať? Sama mám menej priestoru ako bežný väzeň dolu na Zemi.

Naštartovala som ho – nie kľúčom ani ničím podobným. Má len jednoduché tlačidlo na zapnutie. Kto by už kradol vozík? Čo by s ním asi robil? Predal ho? Artemis je malé mesto. Nikto v ňom nekradne. No dobre, možno občas niečo v obchode, ale rozhodne nie vozíky.

Odviezla som sa na ňom z prístavu.

Riadila som Karambol opulentnými chodbami Shepardovej kupoly. Ani zďaleka sa nepodobala na ošumelú štvrť, v ktorej bývam. V Shepardovej sú verejné priestory obložené drevom a na podlahe majú vkusné koberce, ktoré tlmia všetok hluk. Každých dvadsať metrov na nich visia krištáľové lustre. Ak nič iné, tak aspoň tie nie sú obscénne predražené. Na Mesiaci je kremíka, koľko chcete, takže sa sklo vyrába priamo u nás. Aj tak však pôsobia veľkolepo.

Ak si myslíte, že dovolenka v Artemide je drahá, tak si radšej ani nepredstavujte, koľko stojí život v Shepardovej kupole. Aldrinova je plná predražených hotelov a letovísk, ale v Aldrinovej bývajú bohatí Artemiďania.

Smerovala som k sídlu jedného z najbohatších zazobancov v meste – Tronda Landvika. Zarobil neskutočný balík na nórskych telekomunikáciách a teraz zaberá veľkú časť prízemia Shepardovej kupoly. Je to až trápne, keď vezmeme do úvahy, že v tom všetkom býva len on, jeho dcéra a slúžka. Ale dobre. Sú to jeho prachy. Ak chce mať obrovský dom na Mesiaci, kto som ja, aby som ho súdila? Ja mu len pašujem nelegálne veci, ktoré si vyžiada.

Zaparkovala som Karambol pri vstupe do sídla (presnejšie, pri jednom zo vstupov) a zazvonila pri dverách. Dvere sa odsunuli a za nimi sa ukázala statná Ruska. Irina pracovala u Landvikovcov od počiatku vekov.

Bez slova sa na mňa pozerala. Ja na ňu tiež.

„Zásielka,“ povedala som napokon. S Irinou som už takto prišla do styku asi tak miliónkrát, ale aj tak ma núti zakaždým jasne uviesť účel návštevy.

Odfrkla si, zvrtla sa a stiahla sa z dverí. Pre mňa to znamenalo, že môžem vojsť.

Kým ma viedla cez vstupnú halu sídla, strúhala som na jej chrbát jeden sarkastický úškrn za druhým. Nakoniec ukázala na jednu z chodieb a bez slova odišla opačným smerom.

„Potešenie je na mojej strane, Irina!“ zavolala som za ňou.

Za otvorenou klenbou som našla Trona, rozvaľoval sa na pohovke. Na sebe mal tepláky a župan. Rozprával sa s Ázijcom, ktorého som nikdy predtým nevidela.

„Tak či onak, potenciál ziskovosti je v tomto prípade…“ Zbadal ma a vrhol po mne oslnivý úsmev. „Jazz! Teba vždy rád vidím!“

Vedľa jeho hosťa bola otvorená škatuľa. Zdvorilo sa usmial a nemotorne ju zavrel. Samozrejme, vyvolalo to vo mne oveľa väčší záujem, ako keby ju nechal len tak ležať.

Trond naňho ukázal. Toto je Jin Chu z Hongkongu. Jin, zoznám sa s Jazz Basharovou. Je miestna. Vyrástla na Mesiaci.“

Jin sa rýchlo uklonil a s výrazným americkým prízvukom povedal: „Teší ma Jazz.“ Zaskočil ma a zrejme to na mne bolo vidieť.

Trond sa zasmial. „Veru tak. Tuto Jin je produktom drahých amerických škôl. Je z Hongkongu – kúzelného mesta.

„Ale nie z takého očarujúceho ako Artemis!“ rozžiaril sa Jin. „Na Mesiaci som ešte nikdy nebol. Cítim sa ako decko v cukrárni! Vždy som mal rád sci-fi. Vyrastal som na Star Treku. Teraz v ňom žijem!“

„Na Star Treku?“ spýtal sa Trond. „Vážne? Veď ten už má azda sto rokov!“

„Kvalita je kvalita,“ bránil sa Jin. „Na veku nezáleží. Milovníkom Shakespeara ho nikto na oči nevyhadzuje.“

„Na tom niečo bude. Akurát tu nemáme sexi mimozemšťanky, ktoré by ste mohli zvádzať. Nemôžete byť celkom ako kapitán Kirk.“

„V skutočnosti,“ Chu zdvihol prst, „sa v celom pôvodnom seriáli Kirk vyspal iba s tromi mimozemskými ženami. Aj to, len ak zarátame aj Elaanu z Troyiusu, pri ktorej to naznačili, no nikdy nepotvrdili. Takže možno len s dvoma.“

Trond sklonil hlavu na znak porážky. „Už nikdy vás nebudem vyzývať v ničom, čo sa týka Star Treku. Chystáte sa navštíviť aj miesto pristátia Apolla jedenásť, keď ste už tu?“

„Stopercentne,“ uistil ho Jin. „Počul som, že sa robia aj výstupy na povrch. Myslíte si, že by som sa mal na jeden prihlásiť?“

„Nie,“ ozvala som sa rýchlo. „Priamo na miesto vás aj tak nepustia. Rovnako blízko k nemu máte aj rovno z návštevníckeho centra.“

„Aha. Rozumiem. Tak potom to asi nemá význam.“

A máš to, Dale!

„Dá si niekto čaj alebo kávu?“ ponúkol nás Trond.

„Áno, rád,“ odvetil Jin. „Ak máte, dal by som si čiernu kávu.“ Zvalila som sa do najbližšieho kresla. „Pre mňa čierny čaj.“ Trond urobil salto cez operadlo pohovky. (Nie je to až také pozoruhodné, ako by ste mi mysleli. Nezabúdajte – mesačná gravitácia.) Hladko pristál pri bočnom stolíku a zobral z neho prútený košík. „Práve som dostal špičkovú kávu z Turecka. Zamilujete si ju.“ Vykrútil krk ku mne. „Aj tebe by mohla chutiť, Jazz.“

„Káva je len zlý čaj,“ odvetila som. „Jediný teplý nápoj, čo tu stojí za hriech, je čierny čaj.“

„Vy Saudskoarabi na ten svoj čaj nedáte dopustiť,“ poznamenal. Áno, oficiálne som občiankou Saudskej Arábie, no od šiestich rokov som tam ani nenakukla. Od otca som pochytila pár zvykov a postojov, ale dnes by som už nezapadla nikde na Zemi. Som Artemiďanka.

Trond sa pustil do prípravy nápojov. „Porozprávajte sa medzi sebou. Chvíľku to potrvá.“ Prečo to vlastne nedá robiť Irine? Nechápala som. Vlastne som netušila, načo ju vôbec má.

Jin položil ruku na záhadnú škatuľu. „Počul som, že Artemis je veľmi romantická destinácia. Máte tu mnoho novomanželov?“

„Ani nie,“ vysvetlila som mu. „Nemôžu si to dovoliť. Ale chodí sem dosť starších párov, ktoré sú spolu už dlhšie. Chcú si u nás osviežiť sexuálny život. Sex v šestinovej gravitácii je celkom iný ako na Zemi.“

„To mi nikdy nenapadlo,“ pripustil Jin.

„Ak to chcete vyskúšať, v Aldrinovej kupole je kopa prostitútok.“

„Ach! Ehm… to nie. Na to sa vôbec nehodím.“ Nečakal, že mu bude žena navrhovať šľapky. Pozemšťania bývajú v týchto veciach oveľa upätejší, aj keď som nikdy nepochopila prečo. Podľa mňa je to len služba ako každá iná, tak čo?

Mykla som plecom. „Ak zmeníte názor, bežná sadzba je okolo dvetisíc géčok.“

„Nezmením ho.“ Nervózne sa zasmial a zmenil tému. „Prečo sa vlastne vašim peniazom hovorí géčka?“

Vyložila som si nohy na konferenčný stolík. „Je to odvodené od skratky gramu. Jedno géčko má cenu jedného gramu prepraveného zo Zeme do Artemidy.“

„Oficiálne to ani nie je mena,“ dodal Trond z kuchynky. „Nie sme štát, takže nemôžeme mať vlastnú menu. Géčka sú len kredity preplatenej služby u KVS. Zaplatíte dolármi, eurami alebo inou pozemskou menou a dostanete za to istú hmotnosť zásielky do Artemidy. Nemusíte ju hneď celú minúť, a tak spoločnosť sleduje váš zvyškový kredit.“

Priniesol k stolíku podnos s kávou a čajom. „Ukázalo sa, že je to šikovná výmenná jednotka, takže KVS dnes funguje aj ako banka. Samozrejme, na Zemi by vám to neprešlo, ale tu nie sme na Zemi.“ Jin si zobral kávu a ja som sa pritom pozrela na tú jeho škatuľu. Bola biela s čiernym nápisom: VZORKA ZAFO – ZÁKAZ MANIPULÁCIE NEPOVOLANÝMI OSOBAMI.

„Takže… tento gauč je zo Zeme však?“ špekuloval Chu. „Koľko stála preprava až sem?“

„Má štyridsaťtri kilogramov,“ odvetil Trond, „takže preprava stála štyridsaťtritisíc géčok.“

„A koľko tu zarába priemerný človek?“ vyzvedal Jin. „Teda, ak sa smiem opýtať.“

Chytila som oboma rukami šálku s čajom a nechala som ju, nech mi zahreje dlane. „Ja ako doručovateľka zarábam dvanásťtisíc mesačne. Je to jedna z horšie platených prác.“

Jin si uchlipol z kávy a vystrúhal grimasu. Už som to zažila. Pozemšťanom naša káva nechutí. Fyzika nepustí – chutí skrátka nahovno.

Vzduch na Zemi obsahuje 20 percent kyslíka. Zvyšok sú plyny, ktoré človek nepotrebuje, napríklad dusík a argón. No a my v Artemide máme atmosféru so 100 percentami kyslíka, ale iba 20 percentami pozemského tlaku. Tak dostávame do pľúc správne množstvo kyslíka a zároveň minimalizujeme tlak na vonkajší plášť mesta. Nie je to nič nové – datuje sa to do čias misií Apollo. Veci sa však majú tak, že čím nižší tlak, tým nižší bod varu. Voda u nás vrie pri 61 stupňoch Celzia, takže tu jednoducho nemôžete mať teplejší čaj ani kávu. Ľuďom, ktorí na to nie sú zvyknutí, pripadá káva jednoducho nechutná.

Diskrétne položil šálku na stolík. Vedela som, že ju už znova nezdvihne.

„Čo vás privádza do Artemidy?“ spýtala som sa ho.

Poklopal prstami po škatuli ZAFO. „Už mesiace pracujeme na obchodnej dohode. Konečne sa nám ju darí dotiahnuť, a tak som sa chcel s pánom Landvikom stretnúť aj osobne.“

Trond sa usadil na pohovku a zdvihol škatuľu s kontrabandom.

„Už som vám vravel – hovorte mi Trond.“

„Tak s Trondom,“ opravil sa Jin.

Trond strhol zo škatule obal a vybral z nej škatuľku z tmavého dreva. Podvihol ju do svetla a pozrel sa na ňu z viacerých strán. Ja sama na estetiku veľmi nie som, ale aj ja som cítila, že je to krásny predmet. Celý povrch bol jemne vyrezávaný a na hornej ploche sa vynímala vkusná nálepka s nápisom v španielčine.

„Čo to máme?“ vyzvedal Jin.

Trond sa usmial od ucha k uchu a otvoril ju. Ležalo v nej dvadsaťštyri cigár, každá v samostatnom obale. „Dominikánske,“ vyhlásil. „Ľudia si myslia, že najlepšie cigary sú kubánske, ale to sa mýlia. Dominikánske ich kedykoľvek strčia do vrecka.“

Pašovala som mu ich pravidelne, mesiac čo mesiac. Milujem stálych zákazníkov.

Ukázal na dvere. „Zavrela by si, Jazz?“ požiadal ma.

Išla som k nim. Pod prepracovaným obložením na stene sa skrýval vzduchotesný poklop. Zasunula som ho na miesto a zaistila pákou. Takéto poklopy sú v drahých domoch celkom bežné. Keby kupola stratila tlak, môžete sa za nimi uzavrieť a zachrániť si život. Niektorí sú takí paranoidní, že sa za nimi pre každý prípad zatvárajú aj na noc. Podľa mňa sú to len vyhodené peniaze. Artemis ešte nikdy nemala problémy s udržaním vnútorného tlaku.

„Mám tu špeciálny systém na filtráciu vzduchu,“ vysvetlil Trond hosťovi. „Dym sa nedostane mimo tejto miestnosti.“

Rozbalil cigaru, odhryzol z nej koniec a vypľul ho do popolníka. Potom si ju strčil do úst a zapálil zlatým zapaľovačom. Niekoľkokrát z nej potiahol a slastne si vzdychol. „Dobrý matroš… Dobrý!“

Ponúkol aj Jinovi, ten však iba zdvorilo mávol rukou. Miesto neho som ponuku dostala ja.

„Vďaka.“ Jednu som si vzala a strčila do náprsného vrecka.

„Dám si ju po obede.“

Bola to lož, no prečo by som mala odmietať niečo také? Mohla som za ňu dostať minimálne sto géčok.

Jin sa zamračil. „Prepáčte, ale… cigary sa musia pašovať?“

„Veru tak. Je to trápne,“ odvetil Trond. „Mám vzduchotesnú miestnosť! Môj dym nikoho neobťažuje! Je to nespravodlivé, to vám poviem!“

„Sprostosť,“ namietla som a obrátila som sa k Jinovi. „Je to kvôli ohňu. Požiar v Artemide by bol katastrofa. Nedá sa z nej len tak ujsť. Preto sú všetky horľavé materiály zakázané, pokiaľ neexistuje dobrý dôvod na ich dovoz. Posledné, čo by sme chceli, je banda idiotov so zapaľovačmi.“

„No… Na tom niečo bude.“ Trond sa pohrával so zlatým zapaľovačom. Prepašovala som mu ho pred pár rokmi. Každých pár mesiacov doň potreboval nový bután. Ďalší zárobok pre mňa.

Znova som si odpila vlažného čaju a vytiahla som komunikátor.

„Trond?“

„Jasné. Pravdaže.“ Vybral ten svoj a priložil ho k môjmu. „Stále štyri tisícky?“

„Uhm. Ale musím ťa včas varovať – nabudúce to musím zvýšiť na štyritisícpäťsto. V poslednom čase sa mi to nejako predražuje.“

„V pohode,“ vyhlásil. Kým som čakala, zadal sumu, a na mojom displeji sa objavila žiadosť o potvrdenie prijatej platby. Ťukla som naň a transakcia bola ukončená.

„Super,“ povedala som a zase som sa obrátila k Jinovi. „Bolo mi potešením zoznámiť sa s vami, pán Jin. Užite si to tu.“

„Vďaka. Užijem!“

„Aj ty, Jazz,“ povedal mi Trond s úsmevom.

Nechala som ich, nech pokračujú v tom, čo robili. Nevedela som, čo to je, ale celkom určite to nebolo celkom legálne. Trond robil najrôznejšie veci na hrane zákona – práve preto som ho mala tak rada. Ak priviedol chlapa až na Mesiac, muselo ísť o niečo oveľa zaujímavejšie ako o nejakú obchodnú dohodu.

Zahla som za roh a odišla cez hlavnú halu. Irina na mňa cestou škaredo zagánila. Ohrnula som na ňu nos. Bez pozdravu za mnou zavrela dvere.

Práve som sa chystala naskočiť na Karambol, keď mi pípol komunikátor. Objavil sa doručovateľský kšeft. Bola som blízko a patrila som medzi služobne starších, tak ho ako prvej ponúkli mne.

MIESTO VYZDVIHNUTIA: AG-5250.

HMOTNOSŤ: CCA 100 KG. MIESTO VYKLÁDKY: NEURČENÉ.

PLATBA: 425 Ğ.

No teda. Celých štyristodvadsaťpäť géčok. Zhruba desatina toho, čo som práve dostala za balenie cigár.

Prijala som to. Nejako si zarábať musím.

Drahý Kelvin Otieno,

ahoj. Volám sa Jasmine Basharová. Všetci mi hovoria Jazz. Mám deväť rokov. Bývam v Artemide.

Pani Tellerová je naša učiteľka. Je dobrá, aj keď mi vzala komunikátor, lebo som sa s ním hrala na hodine. Za domácu úlohu nám dala napísať e-mail deťom v komplexe KVS v Keni. Ja som dostala tvoju adresu. Hovoríš po anglicky? Ja viem aj po arabsky. Akým jazykom sa hovorí v Keni?

Mám rada americké seriály a moje najobľúbenejšie jedlo je zázvorová zmrzlina. Zvyčajne však jeme len surogát. Chcela by som psíka, ale nemôžeme si ho dovoliť. Počula som, že na Zemi vraj majú psy aj chudobní. Je to pravda? Máte doma psa? Ak máš psa, napíš mi o ňom, prosím.

Má Keňa kráľa?

Môj ocko je zvárač. Čo robí tvoj ocko?

Table of Contents

1