Mark Sullivan

BENEATH A SCARLET SKY

Copyright © 2017 by Mark Sullivan

Translation © 2018 by Martina Zrubáková

Jacket design © 2018 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Beneath a Scarlet Sky

(Lake Union Publishing, Seattle 2017)

preložila Martina Zrubáková.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Jana Rovenská.

Obálku navrhla Soňa Šedivá.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018

ako svoju 1244. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5937-9

Venujem ôsmim tisícom talianskych Židov,

ktorých sa nepodarilo zachrániť.

Venujem miliónom ľudí, z ktorých nacistická vojnová

mašinéria urobila otrokov, a nespočetným zástupom

tých, ktorí sa nevrátili domov.

A Robertovi Dehlendorfovi, ktorý si vypočul

tento príbeh ako prvý a zachránil ma.

ÚVOD

Začiatkom februára 2006 som dovŕšil štyridsaťsedem rokov a bol som celkom na dne.

Môj mladší brat, ktorý bol zároveň mojím najlepším priateľom, sa predchádzajúce leto upil na smrť. Ja som napísal román, ktorý sa nikomu nepáčil, zaplietol som sa do obchodného sporu a balansoval som na hrane osobného bankrotu.

Raz podvečer som sa viezol autom po diaľnici v Montane, v duchu som preberal podmienky svojho poistenia a odrazu som prišiel na to, že pre svoju rodinu by som mal omnoho väčšiu cenu mŕtvy než živý. Zvažoval som možnosť, že narazím do diaľničného piliera. Snežilo a na krajinu padal súmrak. Určite by ma nikto nepodozrieval zo samovraždy.

Vtom sa mi medzi tancujúcimi vločkami vynoril obraz mojej ženy a synov a hneď som tú myšlienku zavrhol. Celý roztrasený som zišiel z diaľnice. Bol som na pokraji zrútenia. Sklonil som hlavu a prosil Boha a celý vesmír o pomoc. Modlil som sa, aby mi prihral príbeh, niečo mimoriadne, projekt, do ktorého by som sa celkom ponoril.

Či veríte, alebo nie, ešte v ten istý večer na návšteve v montanskom meste Bozeman – tam by som to naozaj nečakal – som si vypočul útržky neuveriteľného príbehu z druhej svetovej vojny, ktorého hrdinom bol sedemnásťročný taliansky chlapec.

Mojou prvou reakciou bolo, že životný príbeh Pina Lellu, ktorý sa odohral v posledných necelých dvoch rokoch vojny, nemôže byť pravdivý. V opačnom prípade by sme už o ňom počuli. Potom som sa dozvedel, že hoci odvtedy prešlo šesťdesiat rokov, Pino žije v Taliansku a predtým takmer tridsať rokov býval v Beverly Hills a Mammoth Lakes v Kalifornii.

Zatelefonoval som mu a požiadal o rozhovor, no pán Lella spočiatku veľmi váhal. Tvrdil, že nie je hrdina, skôr zbabelec, čo ma ešte väčšmi zaujalo. Napokon po niekoľkých ďalších telefonátoch súhlasil so stretnutím.

Vybral som sa do Talianska a severne od Milána som strávil s Pinom tri týždne v starej vile v meste Lesa pri jazere Maggiore. V tom čase už mal Pino sedemdesiatdeväť rokov, bol to vysoký, silný, šarmantný fešák a vtipkár, no často odpovedal vyhýbavo. Počúval som ho celé hodiny, ako spomínal na svoju minulosť.

Niektoré Pinove spomienky boli také živé, že sa mi priam vynárali pred očami. No boli aj iné, väčšmi zahmlené, ktoré som z neho mámil opakovanými dobiedzavými otázkami. Určitým udalostiam a osobám sa očividne vyhýbal, iné akoby mal strach vôbec spomenúť. Keď som ho napokon presvedčil, aby hovorill aj o bolestných okolnostiach, opísal tragické chvíle, ktoré nám obidvom vohnali slzy do očí.

Počas svojej prvej návštevy Talianska som sa stretol i s historikmi holokaustu v Miláne a absolvoval rozhovory s katolíckymi kňazmi a členmi partizánskeho odboja. S Pinom sme navštívili všetky dôležité miesta, kde sa odohral jeho príbeh. Lyžoval som aj liezol po horách v Alpách, aby som sa čo najvernejšie vžil do jeho rozpoloženia. Držal som ho, keď ho premohol smútok a takmer sa zrútil na Piazzale Loreto, sledoval ho, keď chodil po uliciach okolo Castella Sforzesco a prežíval veľké muky. Ukázal mi, kde naposledy videl Benita Mussoliniho. V nádhernej milánskej katedrále – Il Duomo – som stál pri ňom, keď trasúcou sa rukou zapálil sviečku za mŕtvych a umučených.

Po celý čas som počúval rozprávanie človeka, ktorý spomínal na dva roky svojho výnimočného života, ako dovŕšil sedemnásť a potom aj osemnásť rokov, ako sa vyrovnával s prehrami a víťazstvami, s láskou a so zlomeným srdcom. V porovnaní s tým, čím všetkým si tento človek prešiel v takom mimoriadne mladom veku, mi moje problémy a celý môj život pripadali malé a nedôležité. Tým, že mi dovolil nahliadnuť do svojich životných tragédií, poskytol mi celkom novú životnú perspektívu. Pookrial som na duši a stali sa z nás dobrí priatelia. Po návrate domov som sa cítil omnoho lepšie než kedykoľvek za posledných pár rokov.

Počas nasledujúcich desiatich rokov som si návštevu Talianska zopakoval ešte štyrikrát a popri písaní iných kníh som ďalej skúmal Pinov príbeh. Konzultoval som s pracovníkmi najvýznamnejšieho izraelského múzea holokaustu a vzdelávacieho centra Jad Vašem, s historikmi v Taliansku, Nemecku a Spojených štátoch. Strávil som dlhé týždne vo vojnových archívoch v týchto krajinách a vo Veľkej Británii.

Robil som rozhovory s očitými svedkami, ktorí prežili – teda s tými, ktorých sa mi podarilo nájsť –, aby som si overil rozličné udalosti z Pinovho príbehu, stretol som sa s potomkami a priateľmi dávno mŕtvych osôb vrátane Ingrid Bruckovej, dcéry tajomného nacistického generála, ktorý zamotal jadro celého príbehu.

Ak to bolo možné, vždy som sa držal faktov, čo som získal z archívov, rozhovorov a zo svedectiev. Keďže tesne pred koncom druhej svetovej vojny nacisti všade pálili dokumenty, písomné dôkazy týkajúce sa Pinovej minulosti takmer celkom zmizli.

V práci ma brzdil aj istý druh akejsi kolektívnej amnézie, ktorá sa týkala Talianska a Talianov po vojne. Existujú stohy kníh o vylodení v Normandii, o spojeneckých náletoch na západnú Európu a o úsilí statočných ľudí, ktorí riskovali vlastné životy, aby zachránili Židov v iných európskych krajinách. No takmer celkom chýbajú knihy o Taliansku okupovanom nacistami a o ilegálnej činnosti katolíkov, ktorí vybudovali únikové cesty pre talianskych Židov. V boji za oslobodenie Talianska padlo asi 60 000 vojakov. Približne 140 000 Talianov zomrelo počas nacistickej okupácie. A predsa sa o bojoch v Taliansku napísalo tak málo, že si historici vymysleli termín „zabudnutý front“.

Tú amnéziu majú väčšinou na svedomí Taliani, ktorí prežili. Istý starý partizán mi povedal: „Jednoducho sme boli mladí a chceli sme zabudnúť. Hodiť za hlavu hrôzostrašné udalosti, ktoré sme prežili. V Taliansku nikto nehovorí o druhej svetovej vojne, preto si ju nikto nepamätá.“

Pálenie dokumentov, kolektívna amnézia a to, že mnohé osoby, ktoré vystupovali v Pinovom príbehu, už neboli medzi živými, spôsobili, že po mnohých rokoch mi ako predloha na scény a dialógy v knihe poslúžili iba Pinove spomienky, skromné zachované materiálne dôkazy a moja fantázia podporovaná tým, čo som vyskúmal a vytušil zo získaných informácií. Stalo sa, že som musel spojiť a zhustiť udalosti aj osoby, aby som dosiahol súdržnosť textu, ale niekedy aj podstatne zdramatizovať situácie, ktoré som si vypočul v menej napínavej forme.

To znamená, že príbeh, čo si prečítate, nie je literatúra faktu, ale beletristický román so životopisnými a s historickými prvkami. Jeho obsah sa veľmi blíži k tomu, čo prežil Pino Lella od júna 1943 do mája 1945.

Láska víťazí nad všetkým.

Publius Virgilius Maro

PRVÁ ČASŤ

Nikto nesmie spať

PRVÁ KAPITOLA

9. jún 1943

Miláno, Taliansko

1

Podobne ako všetci faraóni, imperátori a tyrani pred ním aj duce zažil rozmach svojho impéria len preto, aby sa stal svedkom jeho rozpadu. Veru, v to neskoré jarné popoludnie moc unikala Benitovi Mussolinimu pomedzi prsty rovnako rýchlo ako radosť z mladého ovdoveného srdca.

Doráňané vojská fašistického diktátora ustupovali zo severnej Afriky, Spojenci čakali pripravení na Sicílii. Adolf Hitler posielal každý deň ďalšie a ďalšie jednotky a zásoby na juh, aby posilnil nemecké pozície na talianskej „čižme“.

Pino Lella to všetko vedel zo správ BBC, lebo ich každý večer počúval na krátkovlnnom rádiu. Kam sa pohol, na vlastné oči sa presviedčal, že Nemcov stále pribúda. Na prechádzke po stredovekých milánskych uličkách však s blahosklonným úsmevom ignoroval vojenské oddiely, čo pochodovali okolo neho. Druhú svetovú vojnu vnímal cez rozhlasové správy, ktoré si vypočul a vzápätí na ne zabudol, nahradil ich totiž myšlienkami na svoje tri obľúbené témy – dievčatá, hudba, jedlo.

Napokon bol to ešte len sedemnásťročný dlháň – výška meter osemdesiatpäť, váha sedemdesiatpäť kilogramov –, vyhúknutý chalanisko s veľkými rukami a nohami, neposlušnou šticou vlasov, pubertiackymi vyrážkami a taký neohrabaný, že ani jedno dievča, ktoré pozval do kina, jeho ponuku neprijalo. Pino však bol taká nátura, že ho to neodradilo.

S kamošmi si sebaisto vykračoval po námestí pred Dómom – Katedrálou Narodenia Panny Márie –, nádherným gotickým chrámom v samom srdci Milána.

„Dnes určite stretnem krásne dievča,“ nádejal sa Pino a pohrozil prstom šarlátovej oblohe. „Zamilujeme sa do seba ako blázni, bude to tragická láska, zažijeme spolu skvelé dobrodružstvá, dni plné muziky, jedla, vína a laškovania.“

„Nefantazíruj,“ uzemnil ho Carletto Beltramini, Pinov najlepší kamarát.

„Nefantazírujem,“ ohradil sa Pino.

„To je predsa jasné,“ pridal sa Mimmo, Pinov brat mladší o dva roky. „Hneď sa zamiluješ do každej peknej baby, čo prejde okolo.“

„Ibaže žiadna sa nezamiluje doňho,“ zaškeril sa Carletto, chlapec drobnej postavy, omnoho nižší ako Pino, s tvárou okrúhlou ako mesiac.

Mimmo, ktorý bol tiež o hlavu nižší od Pina, dodal: „To je pravda.“ Pino len zamietavo mávol rukou. „Vy neviete, čo je romantika.“

„Čo to hentam robia?“ spýtal sa Carletto a ukázal na skupinku chlapov, čo pracovali pred katedrálou.

Niektorí zakrývali drevenými doskami otvory, kde pôvodne boli vitrážové obloky z farebného skla. Ďalší vláčili z pristavených nákladiakov vrecia s pieskom a stavali z nich ochranný múr okolo základov kostola. Iná skupinka za prísneho dohľadu viacerých duchovných, čo postávali pri hlavných dvojkrídlových dverách do baziliky, montovala reflektory.

„Idem to zistiť,“ rozhodol sa Pino.

„Nechaj to na mňa,“ vychytil sa mladší brat a rýchlo vykročil k robotníkom.

„Stále sa s Mimmom doťahujete,“ vzdychol Carletto. „Už ho konečne umravnite, aby sa trochu upokojil.“

„Ak máš nejaký recept, daj ho našej mame,“ zasmial sa Pino a obzrel sa ponad plece.

Pino oblúkom obišiel robotníkov a zamieril rovno k duchovným.

„Prepáčte, otče,“ potľapkal jedného z nich po pleci.

Asi dvadsaťpäťročný klerik bol rovnako vysoký ako Pino, len o čosi mohutnejší. Najprv si od hlavy po päty premeral Pina v naškrobenej bielej košeli doplnenej zelenou kravatou, čo mu mama darovala na narodeniny, v sivých plátenných nohaviciach a nových topánkach, potom sa mu uprene zadíval do očí, akoby chcel zistiť, aké hriešne mladícke myšlienky sa mu preháňajú hlavou.

„Ja som seminarista. Ešte nie som vysvätený. Nemám kolárik.“

„Prepáčte,“ vyľakane sa mykol Pino. „Len sme chceli vedieť, načo sem dávate tie reflektory.“

Mladý študent kňazského seminára nestihol odvetiť, čiasi hrčovitá ruka ho chytila za pravý lakeť. Odstúpil nabok a Pino zazrel územčistého, štíhleho, asi päťdesiatročného duchovného v bielom rúchu a červenej čiapke zvanej solideo. Hneď ho spoznal – bol to milánsky kardinál. Pinovi stiahlo žalúdok, keď pred ním pokľakol na jedno koleno.

„Pán kardinál,“ vydýchol Pino a uklonil sa.

„Používa sa oslovenie vaša eminencia,“ stroho ho opravil seminarista.

Pino naňho nechápavo pozrel. „Moja britská opatrovateľka ma učila, že keby som náhodou stretol kardinála, mám ho osloviť ,pán kardinál‘.“

Vážne sa tváriaci budúci klerik si Pina premeral mrazivým pohľadom, no Ildefonso, kardinál Schuster, sa usmial. „Myslím, Barbareschi, že chlapec má pravdu. V Anglicku by ma naozaj oslovili ,pán kardinál‘.“

Kardinál Schuster bol v Miláne nielen známy, ale aj vplyvný človek. Ako najvyšší predstaviteľ katolíckej cirkvi v severnom Taliansku a muž, na ktorého dal aj pápež Pius XII., sa často objavoval v novinách. Pinovi sa vryl do pamäti charakteristický výraz kardinálovej tváre – úsmev, z ktorého sálala láskavosť, no aj oči, v ktorých sa mu zračila hrozba zatratenia.

Riadne naštvaný seminarista Barbareschi namietol: „Ale tu sme v Miláne, vaša eminencia, nie v Londýne.“

„To nič,“ odvetil Schuster. Položil Pinovi ruku na plece a vyzval ho, aby vstal. „Ako sa voláte, mladý muž?“

„Pino Lella.“

„Pino?“

„Keď som bol malý, mama ma volala Giuseppino,“ vysvetlil Pino a postavil sa. „Z toho mi neskôr zostalo Pino.“

Kardinál Schuster si ho premeral a usmial sa. „Pino Lella. To meno si treba zapamätať.“

Pinovi nešlo do hlavy, prečo si to myslí taký významný človek ako kardinál.

Na chvíľu nastalo ticho, napokon však Pino vyhŕkol: „Ja som vás už stretol, pán kardinál.“

„A kde, chlapče?“ spýtal sa prekvapený Schuster.

„V Casa Alpine nad Madesimom, v tábore otca Rea. Je to už dávno.“

Kardinál Schuster sa usmial. „Pamätám si tú návštevu. Vtedy som pátrovi Reovi povedal, že je jediným farárom v Taliansku, ktorý má väčšiu katedrálu, než je náš Dóm a Bazilika svätého Petra v Ríme. Tuto náš mladý Barbareschi sa tam budúci týždeň chystá, bude pracovať s pátrom Reom.“

„Určite sa vám tam zapáči. Páter Re je skvelý a Casa Alpina nemá chybu,“ poznamenal Pino. „Dá sa tam vynikajúco loziť po horách.“ Barbareschi sa konečne usmial.

Pino sa neisto uklonil a pomaly cúval, čo očividne ešte väčšmi pobavilo kardinála Schustera. „A čo tie reflektory? Na tie ste sa predsa pýtali.“

Pino zastal.

„Bol to môj nápad,“ priznal Schuster. „Dnes v noci začneme so zatemňovaním. Odteraz bude v celom meste osvetlený len Dóm. A budeme sa modliť, aby pilotov v bombardéroch natoľko očarila jeho krása, že ho ušetria. Trvalo takmer päťsto rokov, kým naši predkovia postavili túto úžasnú katedrálu. Bola by tragédia, keby ju v noci zbombardovali.“

Pino prešiel pohľadom po bohato vyzdobenom priečelí obrovského chrámu. Dóm postavený z bledoružového candoglijského mramoru s desiatkami väčších a menších veží, vežičiek a špirál mu pripadal rovnako neskutočný ako jagavo zasnežené vrcholce rozložitých Álp v zime. Lyžovanie a túry v horách obľuboval takmer rovnako ako hudbu či dievčatá a pri pohľade na majestátnu stavbu sa zakaždým v duchu preniesol do hôr.

Teraz si vďaka kardinálovi prvýkrát uvedomil, že katedrála aj Miláno sú ohrozené a možnosť náletov treba brať takmer ako hotovú vec.

„Budú nás bombardovať?“ spýtal sa.

„Modlím sa, aby k tomu neprišlo,“ odvetil kardinál Schuster, „ale človek musí byť obozretný a pripraviť sa na najhoršie. Zbohom, Pino, Boh ťa ochraňuj v nadchádzajúcich dňoch.“

2

Milánsky kardinál odišiel a vyjavený Pino sa vrátil ku Carlettovi a Mimmovi. Tvárili sa rovnako ohromene.

„To bol kardinál Schuster,“ vyjachtal Carletto.

„Viem,“ odvetil Pino.

„Rozprával si sa s ním. A dlho.“

„Vážne?“

„Áno,“ prikývol Mimmo. „Čo ti povedal?“

„Že si zapamätá moje meno a že tie reflektory majú upozorniť pilotov v bombardéroch, aby katedrálu nevyhodili do vzduchu.“

„Vidíš?“ obrátil sa Mimmo na Carletta. „Vravel som ti.“ Carletto si podozrievavo premeral Pina. „Prečo by si mal kardinál

Schuster zapamätať tvoje meno?“

„Možno preto, lebo Pino Lella pekne znie,“ pokrčil plecami Pino.

„Ty a to tvoje fantazírovanie,“ odfrkol Mimmo.

Keď odchádzali z Piazza Duomo, v diaľke zahrmelo. Prešli na druhú stranu ulice a cez vysokú oblúkovitú arkádu vošli do Gallerie, prvej krytej nákupnej promenády na svete. V jej strede sa pretínali dve široké pasáže lemované po obidvoch stranách obchodmi, zhora prekryté kupolami s oceľovou kostrou vyplnenou sklom. Keď chlapci vošli dnu, nad hlavami sa im už týčil len prázdny oceľový skelet bez skiel, ktorého obdĺžniková štruktúra vrhala na dlážku Gallerie tiene ako pavúčiu sieť.

Búrka sa priblížila, hrmenie znelo čoraz bližšie. Pino si všimol ustarostený výraz ľudí prechádzajúcich pasážami Gallerie. On si však ťažkú hlavu nerobil. Našťastie je to búrka, a nie vybuchujúce bomby.

„Nech sa páči kvety,“ ponúkala im žena pri vozíku s čerstvo narezanými ružami. „Pre priateľku…“

„Keď si ju nájdem, tak sa zastavím,“ zvolal Pino.

„To si počkáte pekných pár rôčkov, signora,“ zaškeril sa Mimmo.

Pino sa zahnal na mladšieho brata. Ten šikovne uhol a vybehol z Gallerie na námestie, kde sa vynímala socha Leonarda da Vinci. Za ňou na druhej strane ulice bolo vidieť dokorán otvorené dvere na budove divadla La Scala, aby sa vyvetralo a dnu sa dostal čerstvý vzduch. Až von bolo počuť, ako si hudobníci ladia nástroje a spevák si trénuje hlas stupnicami.

Pino vybehol z Gallerie za bratom, vtom však zazrel peknú čiernovlásku so žiarivými čiernymi očami a smotanovobielou pleťou, ktorá kráčala cez námestie a mierila do obchodného centra. Zastal ako primrazený a nespúšťal z nej oči. Túžba ho natoľko premohla, že zo seba nevydal ani hláska.

Keď prešla okolo neho, Pino slastne vzdychol: „Tuším som sa do nej buchol.“

„Buchol si si akurát tak svoju hlavu,“ odvrkol Carletto za jeho chrbtom.

Po chvíli sa k nim znova pridal aj Mimmo. „Ktosi vravel, že do

Vianoc sú tu Spojenci.“

„Keby malo byť po mojom, chcel by som, aby Američania prišli do Milána čo najskôr,“ poznamenal Carletto.

„Aj ja,“ nadšene prikývol Pino. „Samý džez. A menej opery.“

Zrazu sa rozbehol, preskočil prázdnu lavičku a vyšvihol sa na oblúkovité kovové zábradlie postavené okolo sochy da Vinciho. Kúsok sa zviezol po hladkom povrchu a na konci zoskočil na zem ako mačka.

Mimmo, ktorý neznášal, keď ho brat v niečom predstihol, skúsil to isté, no skydol sa na zem rovno pred tmavovlasú korpulentnú ženu v šatách s kvetovanou potlačou a jasnomodrým slameným klobúkom na hlave, ktorá niesla puzdro s husľami.

3

Žena – mohla mať tesne pred štyridsiatkou – sa tak vyľakala, že jej puzdro takmer vypadlo. Pritisla si ho na hruď a nahnevane si premerala Mimma, ktorý si hladkal narazené rebrá a hlasno stonal.

„Toto je Piazza Della Scala!“ oborila sa naňho hudobníčka. „Socha veľkého Leonarda! Vari nemáš ani trochu úcty? Bež sa blázniť niekam inam.“

„Myslíte si, že sme decká?“ vyhŕkol Mimmo a vypol hruď. „Nejakí sopliaci?“

Žena sa zadívala kamsi poza neho a odvetila: „Áno, malé decká, ktoré nemajú potuchy, čo sa odohráva okolo nich.“

Oblohu zastreli tmavé mraky, všetko navôkol stemnelo. Pino sa obzrel a zbadal veľký čierny daimler-benz, šinul sa po ulici, čo pretínala priestor medzi námestím a budovou opery. Na obidvoch predných nárazníkoch sa vynímali červené zástavky s hákovým krížom a na rádiovej anténe sa trepotala generálska zástavka. Pino letmo zazrel na zadnom sedadle siluetu generála vystretého ako pravítko. Z nejakého dôvodu mu pri tom pohľade prešiel mráz po chrbte.

Poobzeral sa okolo seba a zistil, že huslistka, ktorá čakala, kým prejde nemecké služobné auto, so vzdorovito zdvihnutou hlavou prešla cez cestu a zmizla vo dverách opery.

Chlapci sa pohli ďalej, no Mimmo krivkal, hladkal si pravé stehno a mrmlal si popod nos ponosy. Pino ho však počúval sotva na pol ucha. Rovno oproti nim po chodníku totiž kráčala štíhla blondínka strednej postavy so sivomodrými očami. Pino odhadol, že môže mať čosi vyše dvadsať rokov. Bola to krásavica s jemným nosíkom, vysokými lícnymi kosťami a perami prirodzene zvlnenými do úsmevu.

Mala oblečené žlté letné šaty a v ruke niesla plátennú nákupnú tašku. Vtom zabočila z chodníka do pekárne.

„Znova som sa buchol,“ vydýchol Pino a priložil si ruky na hruď.

„Videli ste ju?“

„Ešte ťa to neprešlo?“ vzdychol Carletto.

„Ani náhodou,“ odvrkol Pino, dobehol k výkladu pekárne a díval sa dnu.

Žena ukladala pecne chleba do nákupnej tašky. Všimol si, že na ľavej ruke nemá prsteň, tak počkal, kým zaplatí a vyjde na ulicu.

Keď sa objavila vo dverách pekárne, zastal jej cestu, priložil si ruku na srdce a vyhŕkol: „Prepáčte, signorina, vaša krása ma tak očarila, že sa musím s vami zoznámiť.“

„Netrepte somariny,“ vysmiala sa mu, šikovne ho obišla a kráčala ďalej.

Keď prešla okolo neho, Pinovi udrela do nosa omamná jazmínová vôňa jej tela. Nedala sa porovnať s ničím, čo doteraz poznal.

Rozbehol sa za ňou. „Myslím to vážne. Vídam veľa krásnych žien, signorina. Bývam v módnej štvrti San Babila. Motá sa tam plno modeliek.“

Úkosom si ho premerala. „San Babila je skvelé miesto na bývanie.“

„Moji rodičia vlastnia obchod s koženým tovarom – Le Borsette di Lella. Viete, ktorý to je?“

„Moja… moja zamestnávateľka si tam práve minulý týždeň kúpila kabelku.“

„Vážne?“ potešil sa Pino. „Tak aspoň vidíte, že pochádzam zo slušnej rodiny. Išli by ste dnes so mnou do kina? Dávajú Krajšia ako sen s Fredom Astairom a Ritou Hayworthovou. Tanec. Spev. Všetko také elegantné. Ako vy, signorina.“

Žena konečne obrátila hlavu a prevŕtala ho prenikavým pohľadom. „Koľko máte rokov?“

„Takmer osemnásť.“

„Ste pre mňa trochu primladý,“ zasmiala sa.

„Veď to je len pozvanie do kina. Pôjdeme ako priatelia. Na to vari nie som primladý.“

Žena neodvetila a kráčala ďalej.

„Tak čo? Áno alebo nie?“ dobiedzal Pino.

„Dnes večer sa už zatemňuje.“

„Pred predstavením bude ešte svetlo a potom vás živú a zdravú odprevadím domov,“ sľuboval Pino. „V noci vidím ako mačka.“

Dievčina mlčky prešla ešte pár krokov a Pino ju s malou dušičkou nasledoval.

„Kde hrajú ten film?“ spýtala sa.

Pino jej povedal, a aby sa utvrdil, dodal: „Takže sa tam stretneme, však? O pol ôsmej pred pokladnicou.“

„Ste taký… zábavný a život je krátky. Tak prečo nie.“

Pino sa zaškeril, priložil si ruku na srdce a povedal: „Zatiaľ dovidenia.“

„Zatiaľ dovidenia,“ odvetila s úsmevom a prešla na druhú stranu ulice.

Pino ju víťazoslávne takmer bez dychu sledoval, no keď sa obrátila v smere prichádzajúcej električky a pobavene si ho premerala, uvedomil si, že na niečo zabudol.

„Signorina, prepáčte,“ zvolal, „ako sa voláte?“

„Anna,“ ozvalo sa z druhej strany ulice.

„Ja som Pino! Pino Lella!“

Pinovo priezvisko zaniklo v škripote brzdiacej električky a vagón mu zablokoval výhľad na Annu. Električka sa pohla a Anna zmizla.

„Aj tak nepríde,“ utrúsil Mimmo, ktorý po celý čas chodil bratovi za pätami. „Súhlasila len preto, aby sa ťa zbavila.“

„Jasné, že príde,“ ohradil sa Pino a pohľadom hľadal Carletta, ktorý trochu zaostal. „Veď si jej to videl v očiach.“

Kým Pinov brat alebo Carletto stihli niečo povedať, strašne sa zablyslo, padli prvé kvapky a po nich nasledovali ďalšie, väčšie a bucľatejšie. Trojica chlapcov sa rozbehla.

„Idem domov!“ skríkol Carletto a rozbehol sa iným smerom.

Table of Contents

ÚVOD

PRVÁ ČASŤ Nikto nesmie spať

PRVÁ KAPITOLA