Carol Wyer

LITTLE GIRL LOST

Copyright © 2017 by Carol Wyer

Translation © 2018 by Jana Seichertová

Jacket design © 2018 by Diana Delevová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5916-4

Prológ

Alice sa nemohla zbaviť strašného pocitu, ktorý ju trápil celý večer, darmo ho usilovne potláčala. Stane sa to znovu – aj keď on nie je doma. Jednoducho to vedela. Úzkosť ju prinútila, aby stisla pána Ušatého tak silno, až zavrčal. Kreslený vták na televíznej obrazovke ozlomkrky ufujazdil, keď sa kojot s nadzvukovými korčuľami na nohách spustil dolu svahom. Dnes večer sa však na programe nesmiala.

Matka vbehla do obývačky. V dlhých šatách vyzerala ako princezná.

„Uvidíme sa ráno, zlatko. Dobre sa vyspi.“

Sklonila sa a nežne pobozkala dcéru na líce. Potom dieťaťu odhrnula z tváre prameň vlasov a pozrela mu do veľkých svetlomodrých očí lemovaných neuveriteľne dlhými tmavými mihalnicami. Zrazu ju zaplavila vlna lásky. Pohladkala Alice po čele a zašepkala jej: „Spi sladko, mačiatko.“ Keď sa odtiahla, nechala za sebou známu vôňu citróna, bergamotu a pomaranča, ktorá dievča zvyčajne upokojila. Dnes večer však Alice neuchlácholila. Nechcela zostať v tom obrovskom trojposchodovom dome iba so štrnásťročnou vyznávačkou gotického štýlu s bledou tvárou a s očami zvýraznenými hrubou čiernou ceruzkou, čo vyzerala ako živá mŕtvola. Alice sa schúlila v kresle a objala plyšového zajačika, pána Ušatého.

Žalostne zakvílila: „Naozaj tam musíš ísť?“

Matkina nálada sa razom zmenila. „Pravdaže musím. Paula navrhli na cenu pre najlepšieho herca. To dobre vieš.“ Postupne zvyšovala hlas ako vždy, keď ju niečo podráždilo. Matka už bola taká – chvíľu šťastná a milá, vzápätí odmeraná a mrzutá. „Už sme o tom predsa hovorili, keď si sedela vo vani. Viem, že odkedy sme sa sem prisťahovali, veľa sa zmenilo, ale na to si zvykneš. Jednoducho budeš musieť. Bývame tu len tri týždne, preto ti všetko pripadá cudzie. Tak už konečne nevymýšľaj a trochu sa snaž. Zostaneme tu bez ohľadu na to, či sa ti to páči, alebo nie. Natasha možno vyzerá trochu čudne, no má ťa rada, ver mi. Iba nepatrí k ľuďom, ktorí dávajú najavo svoje city. Paul mi prezradil, že sa jej veľmi páčiš. Keď sa zaňho vydám, stane sa tvojou novou veľkou sestrou.“

Alice nenávidela predstavu, že jej ocka niekto nahradí, ale chápala, že tomu nijako nezabráni. Dosť sa pre to natrucovala a naplakala, no mamička napokon nahnevane vyhlásila, že je ako rozmaznané decko. Svadba sa bude konať už čoskoro. „Som až po uši zaľúbená,“ vzdychla zasnívane, zatiaľ čo Alice ticho zúrila. Ako mohla tak rýchlo zabudnúť na ocka? Matka spoznala Paula a bezhlavo sa doňho zaľúbila necelý rok po ockovej smrti. Aj Paul bol do mamičky zjavne zamilovaný. Zahrnul ju drahými darmi vrátane krásneho krištáľového náramku, ktorý mala práve na zápästí. Už po troch mesiacoch chodenia jej navrhol, aby sa presťahovala na farmu k nemu a k jeho dvom dospievajúcim deťom Natashi a Lucasovi.

„Nechcem odtiaľto odísť,“ nariekala Alice, keď jej matka oznámila, že sa sťahujú. „Toto je môj domov. Tu som žila s tebou a s ockom.“

Matka chytila dcérku za zápästia a pozrela jej do očí.

„Viem, že je to pre teba ťažké, ale aj ja som sa cítila strašne. Ocko mi veľmi chýba, no samota ma strašne ubíja a z jednej výplaty nás obe neuživím. Paul je dobrý muž. Je milý a postará sa o nás. Okrem toho je veľmi bohatý. Patrí mu krásny dom neďaleko jazera s lesom a výbehom pre kone. Má tam dokonca aj poníky. Ktoré dievča by nechcelo bývať vo veľkom dome s obrovskou spálňou a jazdiť na poníkoch?“ Alice v skutočnosti bolo jedno, kde bývajú, kým mohla zostať s mamičkou. Odkedy sa však matka zoznámila s Paulom, strácala o ňu záujem. Keď k nim prišiel na návštevu, zakaždým ju vyhnala z izby a namiesto nejakého programu pre ne dve premýšľala, ako strávi deň s Paulom. Alice cítila, že mamičku každým dňom stráca.

Snívala o tom, že bude zase žiť s ňou a s ockom ako kedysi. Aj keď vedela, že sa to nikdy nestane, vytrvalo sa modlila za zázrak. Malého zázraku sa napokon predsa dočkala – pán Ušatý sa s ňou začal zhovárať. Prvý raz sa jej prihovoril krátko po Paulovej prvej návšteve. Ani jemu sa Paul nepáčil. Zo slov pána Ušatého vyrozumela, že ocko vymyslel spôsob, ako by sa mohol k nej vrátiť. Kiežby prišiel na to, ako by mohol znovu byť aj s mamičkou. Život bez neho jej pripadal bezútešný, lebo mamička stále plakala a bezcieľne blúdila po čoraz špinavšom byte. Alice vedela, že mamička má Paula veľmi rada. Možno ho až príliš milovala. Mal pekný úsmev a bol veľmi vysoký. S Alice sa veľmi nerozprával, akoby ju považoval za decko. Sľúbil jej, že sa nikdy nepokúsi nahradiť jej ocka, ale že sa o ňu vždy postará, a keby čokoľvek potrebovala, stačí o to požiadať. Pán Ušatý mu však neveril a ona takisto.

Alice pozrela matke do tváre, rozžiarenej pri predstave návštevy mimoriadnej filmovej udalosti, a stisla pána Ušatého silnejšie. Splynul s jej útlym telom a Alice mala pocit, že opätuje jej zovretie. Toho plyšového zajačika jej kedysi daroval ocko a ona ho zbožňovala. Pravdaže, odo dňa, keď sa stal ten malý zázrak, chodieval všade s ňou. Pán Ušatý bol jej priateľom, dôverníkom a utešiteľom vo chvíľach, keď ju niečo rozrušilo alebo znepokojilo. Celý čas sa mu prihovárala a pozorne počúvala hlas mŕtveho otca vychádzajúci z úst pána Ušatého. Teraz však mlčal, uprene hľadel do diaľky a ich rozhovor si nevšímal.

Aliceina matka odišla do kuchyne, zo žulovej pracovnej dosky si vzala večernú kabelku s dlhou zlatou retiazkou a znovu nazrela do salónika.

„Dúfam, že budeš dobré dievčatko, aby Natasha nemala s tebou veľa starostí. Keby si ju potrebovala, nájdeš ju v obývačke. Pozerá film.“

Alice prikývla. „A Lucas?“ šepla vystrašene.

„Lucas dnes prenocuje u kamaráta Dana. Chcela si, aby tu bol aj on?“

Pokrútila hlavou. To bolo to posledné, po čom túžila.

Aspoň po tom, čo sa stalo minule.

„Ešte nechoď, mami,“ zvolala a v malej hrudi jej rástla panika.

Aliceina matka pri kuchynských dverách zaváhala. „Nebuď blázonko. Už si veľké dievča. Budeš si musieť zvyknúť na to, že ťa občas nechám samu. Keď sa zobudíš, už budeme späť. Ale teraz prestaň s tými nezmyslami. Keď dopozeráš ten kreslený film, choď rovno do postele a nehnevaj Natashu. Ukáž jej, že vieš aj poslúchať.“

Alice chcela na ňu znovu zavolať, no matka prekĺzla dverami a nechala ju schúlenú vo veľkom kresle pred televíznou obrazovkou. Z diaľky k nej doľahlo mrmlanie – Paul prikazoval Natashi, aby mu zavolala, keby ich potrebovala. Vzápätí zachytila Natashinu nezrozumiteľnú odpoveď. Napokon ťažké predné dvere hlasno buchli a Alice zostala v salóniku sama. Jediný zvuk, ktorý počula, bolo víťazné pípanie vtáka Uličníka, keď sa mu podarilo ujsť pred kojotom Wildom. Alice si želala, aby vedela bežať rovnako rýchlo ako on. Potom by ju Lucas nechytil. Rýchlo odohnala myšlienky naňho. Dnes večer tu nie je. Nemusí sa báť.

Salónik bol najprívetivejšou miestnosťou v obrovskom dome. Nachádzal sa hneď vedľa kuchyne a zariadili ho pružnými svetlozelenými pohovkami, ktoré ladili s dekoráciami, a veľkou televíznou obrazovkou zaberajúcou celú stenu. Alice sa radšej zdržiavala v ňom ako v pôsobivej obývačke s veľkými pohovkami otočenými oproti sebe vedľa obrovského kozuba a s porcelánovými sochami bledých žien hľadiacimi do prázdna. Nepáčila sa jej ani viktoriánska zimná záhrada s drevenou podlahou a velikánskymi oknami, kde sa cítila ako zlatá rybka v obrovskom akváriu, a nemala záujem ani o hudobný salón, hoci raz alebo dva razy sa pokúsila zahrať zopár tónov na klavíri.

Matka väčšinou trávila čas v kuchyni a Alice sa radšej zdržiavala v jej blízkosti, aj keby mala v pozadí pozerať televíziu, zatiaľ čo mamička by popíjala víno s Paulom. Natasha mala štrnásť rokov a takmer nepretržite trucovala zatvorená vo svojej izbe, s tmavo lemovanými očami plnými rozhorčenia a tínedžerskej úzkosti. Lucas do salónika takmer nikdy nechodil, oveľa radšej vysedával vo svojej izbe a nahlas si púšťal rockovú hudbu, ktorej dunenie sa rozliehalo po celom dome. Obaja tínedžeri trávili väčšiu časť roka v internátnych školách, no teraz sa vrátili domov na letné prázdniny.

Alice si o Natashinej priateľskosti ešte nevytvorila názor. Natasha sa zriedka usmievala a zdalo sa, že si nevšíma nič okolo seba, už vôbec nie ju a mamičku. Občas však po nich strelila túžobným pohľadom ako šteňa, ktoré sa chce spriateliť, ale netuší ako. Lenže skôr ako naň stihli zareagovať, túžobný pohľad jej z očí zmizol a Natasha sa znovu skryla za svoju nepreniknuteľnú bielu masku. Pravdepodobne sa vôbec netešila, že sa už čoskoro stane staršou sestrou na plný úväzok.

A potom tu bol Lucas. Alice pri myšlienke na budúceho nevlastného brata zamrazilo. Spočiatku jej pripadal milý. Na svoj vek vyzeral trochu malý. V šestnástich rokoch mal pokožku zjazvenú od akné, oči čierne ako uhlíky, a keď si vás prezeral, na perách sa mu objavil krutý úsmev. Aj ju si so záujmom premeral, keď k nim prvý raz prišla. Naklonil hlavu nabok a vyhlásil, že bude fajn mať mladšiu sestru. Alice si vtedy pomyslela, že ako budúci brat celkom ujde. Ale to bolo predtým. Pred tým strašným večerom, keď jej to urobil.

Kreslený film sa skončil a Alice vypla televízor. V kuchynskej rúre sa svietilo a kuchyňa pôsobila teplo a útulne. Tento dom vyzeral celkom inak ako miesto, kde žili, kým mamička nespoznala Paula. Aj keď ich starý byt s ošarpaným nábytkom nebol obrovský ako tento dom, Alice veľmi chýbal. Tam žili jej rodičia pred nehodou. Stisla zajačika a zamierila do svojej izby na treťom poschodí, ďaleko od ostatných. Radšej sa zdržiavala v nej ako na prízemí. Tu hore sa mohla skryť pred životom dolu a zhovárať sa s pánom Ušatým.

Spálňu pre ňu zariadili v ružových odtieňoch s princeznovským motívom. Na dievčenskú izbu pôsobila nezvyčajne stroho, ale Alice mala rada poriadok a všetky hračky a bábiky zoradila vedľa seba na polici oproti dverám, vedľa priľahlej kúpeľne. Druhú stenu vypĺňali skrine na šaty, takže miestnosť vyzerala takmer prázdna až na toaletný stolík s výstavkou keramických figúrok zvierat a nočný stolík. Alice odpratala z postele ceruzky aj maľovanky, ktoré v ten večer použila, pričom ceruzky zoradila podľa veľkosti na nočnom stolíku. Stiahla posteľnú prikrývku a strčila pána Ušatého do postele. Potom si vyzula papuče a vkĺzla vedľa neho. Svetlo nechala na noc rozsvietené a zahľadela sa na tiene na stenách.

Tma bola vždy jej priateľkou. Až do tej noci ju zakaždým privítala, keď si ľahla do postele vedľa svojho zajačika a počúvala jeho tichý hlas, kým ju nepremohol spánok. Od tej noci si však dávala väčší pozor. Nočnú lampu v tvare sovy nechávala rozsvietenú a často sa skryla pod ružový paplón s veľkými kvetmi hlbšie ako predtým.

Dnes v noci sa to však nestane. Lucas odišiel z domu. Je v bezpečí. Objala pána Ušatého na dobrú noc. Zašepkal jej, že mamička dnes večer vyzerala nádherne a že jedného dňa si ona, Alice, oblečie rovnaké šaty na ples a bude v nich vyzerať ako princezná. Za tie slová ho vďačne stisla. Pochopila, že aj pán Ušatý by bol radšej, keby mamička zostala doma. Telo sa jej uvoľňovalo a pomaly pripravovalo na spánok, keď sa vtom strhla na vŕzganie schodov. Zdalo sa jej, že aj pán Ušatý sa rozhorčene posadil v posteli. Posunula si ho až k nohám, aby ho skryla. Krv sa jej nahrnula do uší a pulzovala v nich, hlasné bubnovanie prehlušilo všetky ostatné zvuky. Myseľ sa jej rozbehla ako šialená. Niekto kráčal k jej izbe. Piaty schod na schodisku vedúcom na najvyššie poschodie ticho zastonal, keď naň ktosi stúpil. To bol ten zvuk, ktorý počula. Zrazu pocítila nutkanie na močenie, ale do postele sa vycikať nemohla. Bola predsa veľké dievča. O tri mesiace bude mať deväť rokov. Snažila sa udržať mechúr pod kontrolou, keď vtom počula otváranie dverí svojej izby a šepkajúci hlas: „Prišiel som sa pohrať. Si pripravená?“

Telo sa jej roztriaslo. Stane sa to znovu. Zaliezla na kraj postele, no vzápätí pridusene vykríkla, keď cítila, ako z nej sťahujú paplón. Tuho zažmúrila oči a zvinula sa do klbka. Studené ruky ju chytili za plecia a potiahli späť. Schúlila sa ešte viac.

„No tak, sestrička. Je čas zahrať sa našu tajnú hru. Zobuď sa. Viem, že sa ti páči.“

Tie isté ruky uchopili Aliceinu nočnú košeľu a vyhrnuli jej ju nad boky. Na zadku pocítila studený vzduch. Oči sa jej naplnili slzami a snažila sa mu vykrútiť. Silno ju pleskol po zadku. „Buď ticho! Aj tak ťa nikto nepočuje.“

Schmatol ju, ťahal za nohy a prevracal, kým neležala na chrbte a nehľadela mu do bezduchých očí.

„To je lepšie. Teraz sa spolu pekne pohráme,“ vyhlásil Lucas a prstom ju pohladkal po tvári. Dych mu páchol alkoholom. Aj z mamičkiných úst ho občas cítila. Zvyčajne ju roznežnil, takže po celovečernom popíjaní vína na prízemí vyšla hore, skontrolovala dcéru a pobozkala ju na hlavu, skôr ako sa uloží spať. Tento bozk v nej však vyvolával iné pocity. Lucasov dych kyslo smrdel a Alice odvrátila tvár. Bolo mu to jedno. Naklonil sa k nej a s trochu zahmlenými očami zamrmlal: „Si krásna. Dokonalá. Som rád, že mám takú nádhernú sestru.“

Keď hovoril, zadržiavala dych. Srdce jej bilo v hrudi ako kladivo. Cítila, ako sa k nej pritíska, a domyslela si, čo bude nasledovať. Urobí jej to isté čo minule, keď mamička odišla s Paulom na večeru. Vtedy však Lucas musel prestať, lebo sa nečakane vrátili. Keď odchádzal, pohrozil jej, aby mlčala, a Alice sa o tej noci ani slovom nezmienila. Takmer celkom si ju vytlačila z mysle a dúfala, že sa to už nebude opakovať. Keď však cez tenkú nočnú košeľu pocítila jeho teplo, pochopila, že tentoraz nebude mať toľko šťastia ako minule.

„Vieš, čo máš robiť, však? Lebo ak nie, odtrhnem tvojmu zajačikovi hlavu, vyťahám z neho všetku výplň a prinútim ťa, aby si sa na to pozerala. O svojho milého zajačika nechceš prísť, alebo áno?“ Na tvári sa mu objavil zlomyseľný úškrn.

Tým istým sa jej vyhrážal aj naposledy, keď vošiel do jej izby. Vyhlásil, že roztrhá pána Ušatého na kusy, ak sa s ním nezahrá jeho malú hru. Zajačika nemohla stratiť. Bola to jej jediná spomienka na ocka. Alice bojovala so slzami.

Lucas od nej neodtrhol oči a položil ruku na gumu svojich teplákových nohavíc. „Ideme na to, sestrička?“

Jediným pohybom si stiahol tepláky aj spodky, pričom pred ňou odhalil pohlavný úd, a zase na ňu vyliezol.

„Poďme, dotkni sa ma.“ Schmatol ju za zápästie a nasilu jej k nemu ťahal ruku. „Vezmi ho do dlane,“ zasyčal. Otvorila dlaň a objala mu penis. Lucas zastonal od rozkoše.

„To je ono. Šúchaj ho tak, ako som ti kázal minule.“

Poslúchla ho.

„Nie, to je zle!“ zvolal zrazu, keď mu pohlavný úd trochu zmäkol. „Robíš to zle!“ Objal ju okolo pása, svižne sa prevrátil na chrbát, stiahol si ju do lona a pevne objal. Teraz cítil jej nahé telo na svojom. Tvárou mu preletel úsmev, keď mu zišla na um nová myšlienka.

„Nebude to bolieť. Vznikne medzi nami zvláštne puto. Tajomstvo medzi bratom a sestrou,“ zašepkal.

Prstom našiel cestu do nej, vsunul ho hlbšie a skúmavo ju ohmatával. Alice od strachu zdrevenela a dovolila mu, aby do nej vsunul ďalší prst a ešte väčšmi ju roztiahol. Do očí jej vyhŕkli veľké slzy. Zúfalo si želala, aby Lucas prestal, ale bol stratený vo svojom svete a nesúvislo mrmlal.

Mrvila a zvíjala sa na ňom, no bol príliš silný. Spôsoboval jej bolesť. Chystala sa skríknuť, aby prestal, keď vtom začula ockov hlas. Veľmi sa na Lucasa hneval a dohováral mu, aby to nerobil. Pán Ušatý sa pohol a zrazu sa ocitol vedľa jej nohy. Vážne na ňu pozrel. Snažil sa jej povedať niečo dôležité o jej nočnom stolíku. Pozorne ho počúvala a po chvíli prestala plakať. Slzy nahradilo niečo iné – obrovská sila, ktorú sotva ovládla. Nedovolí Lucasovi, aby jej ubližoval! Teraz vyrážal chrapľavé zvuky rozkoše a oči mal zatvorené. Vybrala si vhodnú chvíľu, a keď pán Ušatý zvolal: „Teraz!“, načiahla sa za tým predmetom. Tým prerušila s Lucasom kontakt a rozptýlila ho. Otvoril oči a prekvapene skríkol, keď zdvihla ruku s ostrúhanou červenou ceruzkou a vrazila mu ju do ľavého oka.

1/

Robyn Carterová sedela vo svojom päťročnom striebornom Volkswagene Polo, pozorovala dom pred sebou a čakala, kedy sa otvoria predné dvere. Nemohla márniť čas čítaním alebo lúštením krížovky, musela byť v strehu. Videokamera ležala na sedadle spolujazdca vedľa pohodeného obalu od orechovo-ovocnej tyčinky.

Terence Smith, jej obeť, sa skrýval v čísle 52 na Rosewood Avenue a Robyn ho potrebovala čo najskôr dostať. Terence si uplatnil nárok na poistné plnenie v súvislosti so zranením chrbta, ktoré si údajne spôsobil zdvíhaním sudov v krčme. Terenceov nárok však vzbudil podozrenie poisťovne, ktorá požiadala spoločnosť R & J Associates, aby preverila jeho oprávnenosť.

Robyn trčala v aute už od siedmej a celý čas iba zízala na tie prekliate dvere. Detektívna práca väčšinou spočívala v postávaní pred domami alebo pracoviskami a občas jej pripadala poriadne otupná, no Robyn to neprekážalo. Čas mala na svojej strane, bola veľmi trpezlivá a prácou v polícii svoje schopnosti ešte väčšmi zdokonalila.

Vrhla pohľad na náramkové hodinky, darček na šestnáste narodeniny od rodičov, ktorých vtedy svojím večným meškaním doháňala do zúfalstva. Jednoduché hodinky s bielym ciferníkom a s jemnými zlatými ručičkami vždy ukazovali presný čas. Nikdy ju nesklamali. Vďaka nim Robyn vedela, kedy jej rodičov počas prechádzky s retrieverom Rufusom zrazil a usmrtil opitý šofér nákladného auta. Poznala aj presný čas, keď jej doktor Mahmoud oznámil, že čaká dieťa. Dokonca si pamätala chvíľu, keď sa vrútila do hotelovej izby v Marrákeši, aby povedala o dieťati svojmu snúbencovi Daviesovi, ktorý pracoval pre vojenskú spravodajskú službu. Ešte sa však nevrátil zo schôdzky s informátorom, ktorý poznal skrýšu viacerých militantných skupín. Dychtivo ho čakala a predstavovala si, ako sa zatvári, keď mu oznámi tú novinu. Spomínala si aj na chvíľu, keď zazvonil telefón a tichý hlas ju informoval, že Daviesa zabili pri zákernom útoku kúsok za mestom. Napokon poznala aj presný čas, keď prišla o maličký zárodok života rastúci v jej tele. Robyn sa zdalo, že to všetko sa stalo už neuveriteľne dávno. Odvtedy sa veľmi zmenila. Duchom neprítomná pošúchala kožený remienok a skontrolovala čas. Bolo presne deväť tridsať, keď sa muž vynoril z domu.

Robynino auto stálo približne tridsať metrov od neho. Ross, jej spoločník, zaparkoval svoje auto pri chodníku na druhej strane ulice, aby mali muža pokrytého, keby z príjazdovej cesty odbočil doprava alebo doľava.

Robyn schmatla zo sedadla videokameru a stlačila gombík nahrávania. Terence Smith bol zavalitý päťdesiatnik s plešinou. Pískal si a sebaisto zamieril k dverám svojho Forda Mondeo. Keď k nim prišiel, kľúče od auta mu vykĺzli z prstov a so zarinčaním dopadli na zem. Zohol sa, zhrabol kľúče, otvoril dvere a svižne nasadol. „Mám ťa,“ zamrmlala Robyn, keď ho nakrútila, ako nastupuje do vozidla bez najmenšieho náznaku bolesti chrbta alebo obmedzenej pohyblivosti.

Robyn toho muža sledovala celý týždeň a už zaznamenala jeho návštevu supermarketu, odkiaľ sa vrátil s dvomi veľkými nákupnými taškami plnými tovaru a bez najmenšej námahy ich hodil na zadné sedadlo auta.

Robyn odložila kameru. Bolo načase vyraziť za Terenceom. Predpokladala, že zamieri do Zablatenej kačky, ošarpaného baru v neďalekej dedine, kde pracoval na čiastočný úväzok. S trochou šťastia by ho mohla prichytiť, ako zákazníkom oznamuje, že musí vymeniť sud. Keď Terenceovo auto prešlo okolo jej, naštartovala motor Volkswagenu Polo, pripravená sledovať ho z bezpečnej vzdialenosti.

Na rozdiel od špehovania neverných manželov zhromažďovanie dôkazov pre poisťovňu často vyžadovalo niekoľko týždňov alebo dokonca mesiacov sledovania podozrivého, ktoré jej zabralo väčšinu dňa. Robyn sa zmierila s jednotvárnosťou práce na takýchto prípadoch a sústredila sa len na dosiahnutie výsledkov. V konečnom dôsledku jej vždy išlo iba o ne. Toho chlapa dostane bez ohľadu na to, ako dlho jej bude trvať zhromažďovanie dôkazov. Predbehla Toyotu Prius idúcu slimačím tempom a zaradila sa za Ford Mondeo. Bolo jej jedno, či si ju Terence všimne. Už dlho zdokonaľovala svoje chameleónske umenie. Ona ani jej nenápadné auto nevyvolávali nijaký druh pozornosti. Palubná doska sa rozsvietila, keď jej do auta prepojili hovor.

„Ahoj, Ross.“

Hlas zhrubnutý desaťročiami fajčenia zavrčal: „Zdá sa, že zase vyhráš. Vraciam sa do kancelárie, tak si s tým už poraď sama.“

„Nijaký problém. Neskôr sa ti ozvem.“

„To sotva. Dnes večer sa chystám skontrolovať Roberta Brannigana. Jeho manželka dnes zavolala do kancelárie. Údajne jej oznámil, že si vyrazí s priateľmi do mesta, ale ona je presvedčená, že pôjde za novou milenkou. Zmienila sa o usvedčujúcich príznakoch v podobe nových džínsov a kolínskej. Už to zažila, preto je veľmi podozrievavá.“

„Tak veľa šťastia. Tú prácu ti veru nezávidím.“ Robyn nerada oznamovala klientom, že mali celý čas pravdu, a len s veľkým premáhaním im posielala e-mailom fotografie ich milovaných v kompromitujúcich situáciách, lebo vedela, že tým prispeje k ich rozchodu.

„Práca je práca. Po istom čase si ju prestaneš pripúšťať k srdcu. Ale v prípade Roberta Brannigana by ma veľmi prekvapilo, keby mal milostný románik. Určite patrí k najškaredším chlapom na planéte. Kto by sa už s ním chcel vyspať?“

„Ženy priťahuje moc. Možno to je skutočný dôvod. Len si spomeň na všetky tie škaredé hviezdy populárnej hudby a osobnosti politického života, ktoré sa ukazujú na verejnosti s očarujúcimi milenkami. Robert je členom mestskej rady. Stavím sa, že niekoho vzrušila predstava, ako robí dôležité rozhodnutia o spomaľovačoch na cestách a recyklovaní odpadu, a nemôže sa dočkať, kedy s ním skočí do postele.“

Ross si všimol jej posmešný tón a prispôsobil sa mu. „Asi máš pravdu. Alebo jeho bývalá milenka chce, aby jej vybavil kartu pre invalidov, ktorá jej umožní parkovať rovno pred supermarketom.“ Zasmial sa na tej predstave. „Okej, zajtra sa ti ozvem. Dúfam, že v krčme sa dobre pobavíš.“

Ross prerušil spojenie a nechal Robyn krútiť hlavou nad jeho príšernou slovnou hračkou. Ross nikdy nebol partnerom na dlhé rozhovory. Bol jej bratrancom a navyše o desať rokov starší od nej, ťahalo mu na päťdesiatku. Na jeho tvári s ťažkým obočím nad zelenými nepokojnými očami sa občas objavil priateľský výraz, no celkovo pôsobila všedne. Rossove tmavé vlasy popretkávané šedinami si žili svojím vlastným životom a odstávali mu na všetky strany, aj keď si ich často česal, takže vždy vyzeral neupravený a podozrivý. Jeho zovňajšok však klamal, maskoval bystrý mozog a pozorné oko.

Robyn si bratranca veľmi vážila. Pomohol jej, keď sa z Maroka vrátila do Británie ako tieň svojho bývalého ja. Snúbenca aj nenarodené dieťa jej ukradli tak rýchlo, že to otriaslo jej mysľou aj duchom. Potrebovala čas na zotavenie. Vzala si voľno v práci v policajnom zbore, ktorú až dovtedy milovala. Ross a jeho manželka Jeanette sa o ňu starali a znovu v nej prebudili chuť žiť. Vždy praktický Ross jej navrhol, aby sa zamestnala v jeho súkromnej detektívnej agentúre, kým nebude schopná vrátiť sa k polícii. Hodil jej záchranné lano, ktoré tak zúfalo potrebovala, a tak začala pracovať s Rossom. Práca bola pestrá, ale pomerne nenáročná a pracovný čas doslova strašný – znemožňovala jej akýkoľvek spoločenský život a Robyn väčšinou nemusela s nikým hovoriť. Skrátka, práca ako stvorená pre ňu.

Robyn pozrela do spätného zrkadla. Prius jej zmizol z očí, nepochybne uviazol v hustej premávke.

Približovali sa k Zablatenej kačke, preto trochu spomalila a čakala, kým Terence Smith zapne smerovku a odbočí na parkovisko. Potom prešla okolo neho, zaparkovala kúsok ďalej na ulici a presvedčila sa, že má mobil nastavený na nahrávanie. Počkala päť minút, potom schmatla zápisník aj pero a zamierila ku krčme.

Terence stál za barovým pultom a zhováral s približne dvadsaťročným dievčaťom s výrazným mejkapom a v oblečení, ktoré by Robynina matka opísala ako opasok do sukne. Robyn na chvíľu zablúdila v myšlienkach k rodičom a k matkinmu perlivému smiechu. Obaja milovali život, ich domom sa vždy rozliehal smiech. Prežila v ňom šťastné detstvo. Ale teraz naň nesmela myslieť. Pokrútila hlavou, aby si vyčistila myseľ, a podišla k barovému pultu, spoza ktorého na ňu Terence vrhol letmý pohľad.

„Čo vám nalejem, pani?“ spýtal sa.

„Pomarančovú šťavu,“ odvetila. Prikývol a odvrátil sa. Sotva si ju všimol. Bol príliš ponorený do rozhovoru o zákazníkovi, ktorý flirtoval s jeho mladou kolegyňou.

„Špinavý malý hajzlík! Stavím sa, že je ženatý a všetko ostatné, čo k tomu patrí,“ poznamenal Terence, zatiaľ čo nalieval pomarančovú šťavu.

Pohár prudko postavil na podložku pred Robyn. „Dve libry päťdesiat centov, vážená, vďaka,“ odrapotal, zatiaľ čo zbieral mince, ktoré mu posunula po pulte. Potom sa obrátil k dvom novým zákazníkom, ktorí ho hlasno zdravili.

„Tak ako sa cítiš, Smithy? Môžeme s tebou v sobotu počítať?“

„Jasné, že áno,“ odvetil Terence. „Čaká nás stará dobrá hra. Chlapci zo Sandtownu sú nemilosrdní bastardi. Určite sa nás pokúsia rozsekať na kusy. Pôjde im skôr o surovú bitku ako o priateľský zápas. Ale už usilovne trénujem.“ Uškrnul sa a napol bicepsy. „Dnes som zdvihol tridsať kilogramov. Budem vo forme a z toho ich prefíkaného strednopoliara vymlátim dušu. Ak sa tento týždeň pokúsi o nejaký fígeľ, dostane päsťou rovno do nosa. Minule úmyselne fauloval Gazzu a je načase, aby sme sa s ním porátali.“

Nikto nevenoval Robyn druhý pohľad. Jej telefón ležal na barovom pulte a Robyn si čmárala poznámky do zápisníka popísaného vzletnými heslami „prezentácia“ a „vizionárske myslenie“. Keby naň niekto pozrel, predpokladal by, že Robyn sa pripravuje na pracovnú schôdzku. Aj keď bola vysoká stosedemdesiatosem centimetrov, jej čižmy s nízkymi podpätkami, skryté pod tmavými džínsami a zladené so sivou mikinou s kapucňou, nevzbudzovali pozornosť. Vlasy myšacej farby jej padali do nenamaľovanej tváre a veľké okuliare s tmavými rámom skrývali tmavomodré sliedivé oči. Keď Robyn chcela, dokázala uniknúť pred zvedavými pohľadmi. Túto schopnosť v priebehu rokov zdokonalila a neraz jej dobre poslúžila. Po stretnutí s ňou nikto nikdy nebol schopný opísať jej vzhľad. Ľuďom pripadala „priemerná“, čo Robyn považovala za najlepšie možné krytie pre súkromnú vyšetrovateľku a bývalú inšpektorku staffordshirskej polície.

Muži pokračovali v urážaní súperov a v rozhovore o futbale, zatiaľ čo Terence Smith odišiel dozadu. Spolu s fotografiami Robyn získala z jeho predchádzajúceho rozhovoru dostatok materiálu, aby ho zatiaľ mohla nechať na pokoji. Už v duchu zostavovala usvedčujúce dôkazy proti nemu. Víkendový zápas by jej mal poskytnúť posledný kúsok, ktorý potrebovala, a až bude mať v rukách fotografie, na ktorých Terence hrá futbal, celú dokumentáciu odovzdá poisťovni a tá prijme potrebné opatrenia. Dopila šťavu a vyšla z krčmy. Nikto si ju nevšimol.

Keď znovu sedela vo svojom Volkswagene Polo, skontrolovala práve vyhotovený záznam. Smithov hlas znel jasne. Bol to užitočný dôkaz. Pozrela do spätného zrkadla a smutno sa usmiala na svoj odraz. Nevzhľadná žena s výrazným orlím nosom a s bledou tvárou, ktorá jej opätovala pohľad, mohla mať od tridsať do päťdesiat rokov. Robyn sa v priebehu niekoľkých sekúnd zbavila okuliarov, strhla si z hlavy parochňu a učesala si dlhé orieškovohnedé vlasy do chvosta. Zaradila jednotku a vyrazila. Hlasné škŕkanie v žalúdku jej pripomenulo, že za celý deň nič nezjedla. Robyn však zriedka počúvala reptanie svojho žalúdka. Jedlo ani nápoj ju teraz nezaujímali. Potrebovala poriadnu dávku endorfínov.

Posilňovňa bola prázdna až na niekoľko fanatikov, ktorí tam pravidelne chodievali v tomto čase. Robyn premýšľala, či z posilňovne vôbec niekedy odišli. Či tam prišla o šiestej ráno, alebo o deviatej večer, vždy tam našla tú istú trojicu, ako cvičí s činkami alebo beží na bežiacom páse so sklonenou hlavou, stratená vo svete hudby zo slúchadiel. Aj Robyn potrebovala svoju dávku drogy, ale na rozdiel od nich sa ešte prinútila odísť z posilňovne a udržala si zamestnanie. Títo ľudia vyzerali, akoby sa mohli zrútiť a rozplakať, keby ste im oznámili, že tam už nemôžu cvičiť.

Robyn si prehodila uterák cez stojan bežiaceho pásu a urobila zopár cvikov na rozhýbanie. Vo volkswagene zrejme strávila priveľa času, lebo v krku jej ticho zapraskalo, keď ním opatrne pohýbala zboka nabok.

Napokon vyšla na bežiaci pás a nastavila na ňom mierne tempo. Robyn nestála o príliš rýchle začiatky. Rovnako ako všetko vo svojom živote aj tréning si dávkovala pomaly a rovnomerne. Rýchlosť zvýši, až jej telo bude na to pripravené. Prešla do rytmickej chôdze a nevšímala si svoj odraz v zrkadle, v ktorom jej chvost poskakoval hore-dolu. Aj keď pri cvičení s činkami alebo rôznymi pomôckami sa odporúčalo kontrolovať si držanie tela, Robyn sa pri behu nerada pozorovala. Namiesto toho v zrkadle lenivo sledovala ostatných ľudí v posilňovni. V jednom kúte štyridsiatnička robila brušáky v ľahu na veľkej modrej lopte. Tricia bola rozvedená a veľmi sa snažila zaujať čo najviac mužov.

Značnú časť rozvodového vyrovnania minula na liposukcie a zväčšenie pŕs a v posledných šiestich mesiacoch chodievala do posilňovne každý deň. S pôžitkom nosila najmenšie topy a šortky z lykry tesne priliehajúce k telu. Teraz bez slova kývla Robyn hlavou. V posilňovni sa vždy zhovárala iba s mužmi.

Robyn zvýšila rýchlosť bežiaceho pásu. Na rozdiel od ostatných pri cvičení nepoužívala slúchadlá, radšej bola vždy v strehu.

Tricia dokončila brušáky, poobdivovala svoj odraz v zrkadle a zamierila k východu, kde sa zastavila na kus reči s miestnym trénerom Deanom. V posilňovni dával hodiny kickboxu a dynamického aerobiku. Robyn mala radšej hodiny spinningu, počas ktorých sa snažila zlepšiť si vytrvalosť jazdou na stacionárnom bicykli. Toto cvičenie v ľuďoch neprebúdzalo chuť na spoločenský rozhovor, najmä ak ste k nemu pristupovali ako Robyn, ktorá vždy nastavila odpor na bicykli na maximum a pedálmi krútila odušu, povzbudzovaná rytmickou hudbou a výkrikmi trénera.

Keď Robyn trénovala na niektoré z mnohých triatlonových pretekov, zvyčajne spojila hodiny spinningu a cvičenie s činkami s behom, dokonca absolvovala niekoľkokilometrové jazdy na pretekárskom bicykli, talianskom modeli s uhlíkovým rámom. Teraz však netrénovala tak intenzívne ako pred pretekmi a trochu poľavila.

Robyn si cenila svoje telo. Neraz jej pomohlo vyviaznuť zo zložitej situácie, preto sa oň dobre starala. Postavou pripomínala trénovaného atléta, telo mala svalnaté, pružné a pripravené na každú možnosť.

Tichý vnútorný hlas sa jej spýtal, či sa z nej naozaj stalo toto – robot, ktorý usilovne trénuje, doplní si energiu a pracuje až do úmoru. Umlčala ho a rozbehla sa po bežiacom páse rýchlejšie, pričom uvažovala, či má dosť dôkazov na usvedčenie Terencea Smitha z poistného podvodu. Ak áno, bude potrebovať ďalší prípad, niečo nové, čo odvráti jej pozornosť od hlasov v jej hlave a od bolesti, ktorá by ju mohla už čoskoro ovládnuť. Bežala ďalej a počúvala upokojujúce bzučanie stroja. Endorfíny jej postupne zaplavovali telo a vyvolávali v nej pocit blaženosti, na ktorý by si mohla vytvoriť chorobný návyk. Chvíľa úzkosti pominula. Tie hlasy ovládne a bolesť udrží v príslušných medziach. Beda jej, ak nad nimi niekedy stratí kontrolu!

Table of Contents

Prológ

1/