John Grisham

CAMINO ISLAND

Copyright © 2017 by Belfry Holdings, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Alena Redlingerová

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5915-7

Venujem Renée

Vďaka za príbeh.

PRVÁ KAPITOLA

LÚPEŽ

1

PODVODNÍK SI POŽIČAL MENO NEVILLA MANCHINA, skutočného odborného asistenta z katedry americkej literatúry na Portlandskej štátnej a čoskoro doktoranda na Stanfordovej univerzite. V liste na dokonale sfalšovanom hlavičkovom papieri o sebe tvrdil, že skúma dielo F. S. Fitzgeralda a počas svojej nadchádzajúcej cesty na východné pobrežie by si rád pozrel „rukopisy a iné písomnosti“ z pera veľkého spisovateľa. List adresoval doktorovi Jeffreymu Brownovi, šéfovi kabinetu rukopisov v oddelení vzácnych kníh a zbierok Firestonovej knižnice na Princetonskej univerzite. List sa ocitol v kôpke s inými a po roztriedení pošty skončil na stole knihovníka Eda Folka, ktorý mal okrem mnohých ďalších jednotvárnych povinností za úlohu preverovať pisateľov. Ed dostával takých listov denne neúrekom, všetky mali čosi spoločné, napísali ich samozvaní bádatelia a znalci Fitzgeraldovho diela, no niekedy aj skutoční vedci. Za minulý kalendárny rok preveril a schválil prístup do knižnice stodeväťdesiatim osobám. Prichádzali z rôznych častí sveta s dychtivosťou a pokorou pútnikov. Ed posudzoval žiadosti za tým istým stolom už tridsaťštyri rokov. A stále ich neubúdalo. F. Scott Fitzgerald neprestával ľudí fascinovať. Záujemcov bolo toľko ako pred tridsiatimi rokmi. V poslednom čase si Ed čoraz častejšie kládol otázku, či v živote veľkého spisovateľa ešte zostalo niečo neprebádané, nepreštudované, o čom dosiaľ nikto nenapísal. Nedávno mu istý vedec povedal, že v súčasnosti existuje najmenej stovka kníh a vyše desaťtisíc publikovaných odborných článkov o Fitzgeraldovi ako človeku a spisovateľovi, o jeho diele aj bláznivej manželke.

A to sa upil na smrť ako štyridsaťštyriročný! Čo keby sa dožil staroby a ďalej písal? Ed by potreboval asistenta, ak nie celý štáb pomocníkov. Uvedomoval si však, že predčasná smrť býva predzvesťou neskoršej slávy (nehovoriac o vyšších tantiémach).

Prešlo niekoľko dní, kým sa Ed konečne dostal k pánu Manchinovi. Len čo nazrel do knižničného registra, zistil, že ide o nového záujemcu, novú žiadosť. Niektorí boli na Princetonovej univerzite pečení-varení, tí jednoducho zavolali: „Zdravím, Ed, prídem v utorok,“ a on zakaždým súhlasil. No prípad pána Manchina bol iný. Ed si ho vyhľadal na webovej stránke Portlandskej štátnej. Absolvent bakalárskeho štúdia americkej literatúry na Oregonskej univerzite a magisterského na UCLA, tri roky prednáša ako odborný asistent. Na fotografii bol asi tridsaťpäťročný muž s tuctovou tvárou, pravdepodobne dočasným strniskom a úzkymi okuliarmi bez rámu.

V liste požiadal toho, kto mu odpovie, aby mu poslal mail, a pripojil súkromnú gmailovú adresu. Vraj len zriedka pozerá pracovnú poštu. Lebo si iba obyčajný asistent, pomyslel si Ed, zrejme nemáš ani vlastnú kanceláriu. Často mával podobné myšlienky, ale ako pravý profesionál si ich nechával pre seba. Z opatrnosti poslal na druhý deň odpoveď cez server Portlandskej univerzity. Poďakoval pánu Manchinovi za list a pozval ho do Princetonu. Spýtal sa, kedy asi pricestuje, a oboznámil ho s vybranými pravidlami, ktoré sa týkajú Fitzgeraldovej zbierky. Keďže ich bolo viac, odporučil pánu Manchinovi, aby si všetky preštudoval na webovej stránke knižnice.

Dostal automatickú odpoveď, že pán Manchin bude pár dní nedostupný. Jeden z Manchinových spoločníkov sa nabúral do systému Portlandskej univerzity a upravil e-mailový server katedry angličtiny, pre skúseného hackera hračka. On aj podvodník okamžite zistili, že Ed odpovedal.

Dofrasa, pomyslel si Ed. Na druhý deň teda poslal tú istú správu na súkromnú adresu pána Manchina. Odpoveď prišla o necelú hodinu. Manchin mu nadšene ďakoval, nemôže sa dočkať a tak ďalej. Preštudoval si webovú stránku knižnice, s Fitzgeraldom strávil dlhé hodiny v digitálnych archívoch, roky vlastní súborné vydanie vrátane faksimile prvých verzií napísaných rukou a zaujímajú ho najmä kritické recenzie na prvotinu veľkého spisovateľa Táto strana raja.

Aké prekvapenie, pomyslel si Ed. Už to zažil. Chlapík sa naňho pokúša urobiť dojem, skôr ako sa stretnú, nič nové pod slnkom.

2

FRANCIS SCOTT FITZGERALD ZAČAL ŠTUDOVAŤ NA Princetonskej univerzite v roku 1913. Už ako šestnásťročný sníval, že napíše veľký americký román. a skutočne sa pustil do práce na prvej verzii románu Táto strana raja. O štyri roky odišiel zo školy, vstúpil do armády, no vojna sa skončila, skôr než ho povolali. Dnes už klasické dielo Veľký Gatsby vyšlo v roku 1925, popularitu si však získalo až po autorovej smrti. Celý život zápasil s nedostatkom financií a v roku 1940 sa zamestnal v Hollywoode, kde s podlomeným zdravím a vyhasínajúcou invenciou smolil mizerné scenáre. 21. decembra zomrel na srdcový infarkt, následok dlhoročného bezuzdného pitia.

Scottie, jeho dcéra a jediné dieťa, darovala v roku 1950 originály otcových rukopisov, poznámok a listov Firestonovej knižnici v Princetone. Rukopisy piatich románov na lacnom papieri už poznačil zub času. V knižnici rýchlo pochopili, že by nebolo rozumné dávať ich do rúk bádateľom. Preto zhotovili kvalitné kópie a originály uložili do zabezpečeného trezoru v suteréne s regulovanou teplotou a vlhkosťou vzduchu. Odvtedy ich odtiaľ vybrali iba párkrát.

3

MUŽ VYSTUPUJÚCI AKO NEVILLE MANCHIN PRICESTOVAL do Princetonu jedného pekného dňa začiatkom októbra. Ukázali mu cestu do kabinetu vzácnych kníh a zbierok, a len čo sa predstavil, Ed Folk ho poslal za ďalším knihovníkom, ktorý dôkladne preskúmal a odkopíroval jeho oregonský vodičský preukaz. Falzifikát, samozrejme, ale vydarený. Falšovateľ a hacker v jednej osobe absolvoval výcvik v CIA a dlho sa pohyboval v temnom svete špionáže. Hravo prelomil bezpečnostné opatrenia na univerzite. Pána Manchina odfotografovali a dali mu kartičku, ktorú mal stále nosiť pri sebe. Nasledoval pomocného knihovníka do veľkej miestnosti na poschodí, stáli tam dva dlhé stoly a pri stenách kovové registračky so zamknutými zásuvkami. Manchin zbadal v rohoch pod stropom najmenej štyri bezpečnostné kamery, zrejme zámerne viditeľné. Tušil, že ostatné sú dôkladne ukryté. Pokúsil sa o nezáväzný rozhovor s knihovníkom, ale nedozvedel sa veľa. Žartom sa spýtal, či by mohol vidieť originál rukopisu Tejto strany raja. Pomocný knihovník s povýšeným úsmevom odpovedal, že to nie je možné.

„Videli ste niekedy originály?“

„Iba raz.“

Manchin dúfal, že knihovník mu povie viac, a keď sa nedočkal, spýtal sa: „Pri akej príležitosti?“

„Chcel ich vidieť jeden renomovaný vedec. Odprevadili sme ho dolu do trezoru a dovolili mu nazrieť dnu. Papierov sa, samozrejme, nedotkol. To smie iba hlavný knihovník a musí mať špeciálne rukavice.“

„Pochopiteľne. Nuž čo, dajme sa do práce.“

Knihovník otvoril dve veľké zásuvky s označením Táto strana raja a vytiahol z nich veľké hrubé zošity. „Tu sú výstrižky všetkých recenzií na prvé vydanie knihy. Máme aj tie, čo vyšli neskôr.“

„Skvelé,“ potešil sa Manchin. Otvoril aktovku, vytiahol poznámkový blok a zdalo sa, že je odhodlaný vrhnúť sa na všetko, čo leží na stole. O pol hodiny sa knihovník ospravedlnil usilovne pracujúcemu Manchinovi a vzdialil sa. Manchin ani raz nepozrel hore na kamery. Potom si potreboval odskočiť a vydal sa hľadať pánsku toaletu. Odbočil nesprávne raz, potom druhýkrát, zablúdil a motal sa po prázdnych chodbách. Všade boli nainštalované bezpečnostné kamery. Pochyboval, že záznam niekto sleduje v reálnom čase, ale uvedomoval si, že kedykoľvek sa dá pustiť znova. Našiel výťah, vyhol sa mu a zbehol po schodoch. Prvé podzemné podlažie vyzeralo podobne ako prízemie. Schody sa končili na druhom podlaží S2 (suterén 2), kde objavil veľké masívne dvere s nápisom IBA V SÚRNYCH PRÍPADOCH. Pri dverách zbadal panel s tlačidlami, ktorý by signalizoval každý neoprávnený vstup. Dvere a okolie strážili dve bezpečnostné kamery.

Manchin cúvol a vrátil sa hore. Keď vošiel do študovne, čakal tam knihovník. „Všetko v poriadku, pán Manchin?“ spýtal sa.

„Áno. Asi nejaká žalúdočná viróza. Dúfam, že nie nákazlivá.“ Keď knihovník náhlivo odišiel, Manchin si celý deň prezeral obsah zásuviek a čítal staré recenzie, hoci ho ani trochu nezaujímali. Viac ráz opustil študovňu, túlal sa po chodbách, pozeral sa, skúmal a vrýval si do pamäti každý detail.

4

O TRI TÝŽDNE SA MANCHIN VRÁTIL, ALE TENTORAZ sa nevydával za literárneho bádateľa. Hladko oholený, vlasy odfarbené nablond, okuliare v červenom ráme, vo vrecku falošný študentský preukaz s fotografiou. Keby sa niekto pýtal, čo neočakával, povedal by, že je študent z Iowy. V skutočnosti sa volal Mark, povolaním, ak sa to tak dá nazvať, profesionálny zlodej. Kradol iba cenné veci a robil to na svetovej úrovni, zväčša obrazy alebo vzácne artefakty, ktoré obratom predával zúfalým obetiam za výkupné. Boli piati, gang viedol Denny, bývalý príslušník elitnej jednotky ľahkej pechoty Rangers, ktorý sa dal na cestu zločinu, keď ho vykopli z armády. Dennyho ani Marka dosiaľ nechytili a nemali nijaký záznam. Zato ich dvaja komplici áno. Trey bol dvakrát odsúdený a dvakrát ušiel, naposledy vlani z federálnej väznice v Ohiu. Tam sa zoznámil s Jerrym, malým zlodejom umeleckých predmetov, momentálne prepusteným na podmienku. O Fitzgeraldových rukopisoch sa dozvedel od iného zlodeja, bývalého spoluväzňa odsúdeného na dlhoročný trest.

Nemalo to chybu. Rukopisov bolo iba päť a všetky sa nachádzali na jednom mieste. Pre Princetonskú univerzitu mali nevyčísliteľnú cenu.

Piaty člen gangu najradšej pracoval doma. Ahmed bol hacker, falšovateľ, tvorca ilúzií, ale na zbrane a podobné veci nemal nervy. Pôsobil v Buffale, nikdy nebol zatknutý. Nezanechával po sebe žiadne stopy. Sľúbili mu päť percent. O zvyšok sa mali podeliť ostatní štyria.

Denny, Mark a Jerry v utorok o deviatej večer vo Firestonovej knižnici predstierali, že sú študenti, a sledovali hodiny. Falošné preukazy zabrali, nikto ani len nezdvihol obočie. Denny si našiel skrýšu v dámskej toalete na druhom poschodí. Nadvihol stropný panel v kabínke, hodil dnu batoh, vliezol do tesného priestoru a pripravil sa na niekoľkohodinové čakanie. Mark vypáčil zámku hlavnej strojovne v suteréne a tŕpol, či sa neozve alarm. Nepočul nič, rovnako ako Ahmed, ktorý bez ťažkostí hackol bezpečnostné systémy univerzity. Mark teda pokračoval a prerušil prívod paliva do záložného generátora elektrického prúdu. Jerry sa skryl pod študijný stolík medzi regálmi s knihami, ktorých sa už roky nikto nedotkol.

Trey, oblečený ako študent, sa ponevieral po kampuse s batohom na chrbte a hľadal vhodné miesta na svoje bomby. Knižnicu zatvárali o polnoci. Členovia tímu vrátane Ahmeda sa dorozumievali vysielačkami. Ich šéf Denny o 00.15 oznámil, že všetko ide podľa plánu. O 00.20 vošiel Trey s objemným batohom do budovy McCarrenovho internátu v strede kampusu. Zbadal tam tie isté bezpečnostné kamery ako pred týždňom. Po nestrážených schodoch vyšiel na poschodie, vbehol na toaletu a zatvoril sa v kabínke. O 00.40 vytiahol z batoha plechovku veľkú asi ako pollitrová fľaša koly. Nastavil oneskorený štart a skryl ju za záchodovú misu. Potom sa vydal na druhé poschodie a v prázdnej záchodovej kabínke nastražil ďalšiu bombu. O 00.45 hodil do slabo osvetlenej internátnej chodby desať veľkých petárd Black Cat. Kým vybuchovali, ponáhľal sa dolu schodmi. Takmer vzápätí explodovali obidve dymovnice a po chodbách sa plazil páchnuci hustý dym. Trey už vychádzal z budovy, keď začul prvé zdesené hlasy. Skryl sa do neďalekého krovia, vytiahol z vrecka jednorazový mobil, vyťukal číslo polície a oznámil dispečerovi hroznú správu: „V McCarrenovom internáte na prvom poschodí je muž, ktorý strieľa.“

Z okna na prvom poschodí sa valil dym. Jerry, schovaný pod študijným stolíkom v knižnici, tiež zavolal na políciu. Telefonátov rýchlo pribúdalo, v kampuse zavládla panika. Každá americká univerzita má vypracované plány pre prípady „aktívnej streľby“, ale nikomu sa ich nechce realizovať. Chvíľku trvalo, kým poverená policajtka stisla správne tlačidlá a rozozvučali sa sirény. Každý princetonský študent, učiteľ, úradník a zamestnanec dostal výstražnú esemesku aj email. Okamžite zatvoriť a zamknúť dvere.

Všetky budovy zabezpečiť.

Jerry znova vyťukal 911 a ohlásil dvoch zastrelených študentov. Z budovy internátu sa vyvalil hustý dym. Trey hodil ďalšie tri dymovnice do smetných nádob. Niekoľko študentov bežalo cez dymovú clonu k ďalšej budove, zjavne si neboli istí, kde sa nachádzajú bezpečné úkryty. Na miesto prifrčali príslušníci univerzitnej ochranky, princetonskí policajti a tesne za nimi hasičské autá. Nasledovali sanitky. Napokon dorazilo prvé hliadkové auto štátnej polície.

Trey nechal batoh pri vchode do administratívnej budovy a vzápätí telefonicky ohlásil podozrivý predmet. Posledná dymovnica mala vybuchnúť o desať minút, keď si ju budú zdiaľky obzerať experti na výbušniny.

O 1.05 Trey oznámil gangu: „Je tu perfektná panika. Všade dym. Stovky policajtov. Dajte sa do toho.“

Denny zavelil: „Zhasnúť svetlá.“

Ahmed v Buffale práve popíjal silný čaj. Okamžite sa napojil na školský bezpečnostný panel a vypol prúd vo Firestonovej knižnici aj v okolitých budovách. Mark s okuliarmi na nočné videnie potiahol za hlavný spínač. So zatajeným dychom čakal, či náhodou nenaštartuje záložný generátor, potom si vydýchol.

Výpadok elektriny aktivoval alarmy v centrálnej monitorovacej stanici, ale nikto im nevenoval pozornosť. Po kampuse sa pohyboval aktívny strelec. Nebolo kedy starať sa o nejaké alarmy.

Jerry strávil minulý týždeň dve noci vo Firestonovej knižnici a bol si istý, že pred budovou nikto nestráži, keď je zatvorená. V noci okolo nej prešiel uniformovaný strážnik, posvietil si na dvere a kráčal ďalej. Krúžilo tam aj označené hliadkové auto, ale posádke šlo hlavne o opitých študentov. Ako v každom univerzitnom kampuse, aj v tomto bolo od 1.00 do 8.00 mŕtvo.

Teraz sa však Princeton ocitol v kritickej situácii, ktosi strieľal na výkvet Ameriky. Trey hlásil spoločníkom, že na mieste činu vládne zmätok, všade pobehujú policajti, chlapci z jednotky SWAT na seba hádžu výstroj, sirény húkajú, vysielačky škriekajú, nehovoriac o mori blikajúcich červených a modrých svetiel. Stromy zahaľoval oblak dymu ako hmla. Kdesi nablízku bolo počuť helikoptéru. Totálny chaos.

Denny, Jerry a Mark zišli potme dolu schodmi na podlažie pod oddelením vzácnych kníh. Každý mal okuliare na nočné videnie a svietil si čelovkou. Každý niesol ťažký batoh, Jerry aj vojenský vak, ktorý pred dvoma dňami ukryl v knižnici. Na poslednom podzemnom podlaží zastali pred masívnymi kovovými dverami, zakryli bezpečnostné kamery a počkali na Ahmedove kúzla. Ten sa pokojne prepracoval cez knižničný bezpečnostný systém a deaktivoval štyri senzory na dverách. Ozvalo sa hlasné kliknutie. Denny stisol kľučku a otvoril dvere dokorán. Ocitli sa v neveľkom priestore pred ďalšími dvoma kovovými dverami. Mark si posvietil na strop a zbadal kameru.

„Tam je,“ povedal. „Len jedna.“ Najvyšší Jerry zobral malú nádobku čiernej farby a postriekal ňou objektív kamery.

Denny pozrel na dvere. „Hodíme si mincu?“

„Čo vidíš?“ spýtal sa Ahmed z Buffala.

„Dvoje dvere, úplne rovnaké,“ odpovedal Denny.

„Nič tu nemám, chalani,“ povedal Ahmed. „V systéme sú len prvé dvere. Začnite rezať.“

Jerry vytiahol z vaku dve polmetrové plynové bomby, jedna obsahovala kyslík, druhá acetylén. Denny sa postavil pred dvere zľava, zapálil rezací horák a namieril plameň na miesto asi pätnásť centimetrov nad kľúčovou dierkou. Vzápätí začali lietať iskry.

Trey sa medzitým vzdialil od McCarrenovho internátu, kde vládol zmätok, a skryl sa v tme oproti budove knižnice. Sirény kvílili, prichádzali ďalšie a ďalšie pohotovostné vozidlá. Nad kampusom bolo počuť helikoptéry, no Trey ich nevidel. Ani pouličné lampy nesvietili. V blízkosti knižnice nebolo ani živej duše. Všetky ruky boli potrebné inde.

„Pred knižnicou čistý vzduch,“ ohlásil. „Ako pokračujete?“

„Práve režeme,“ odpovedal stručne Mark. Členovia gangu vedeli, že na zbytočné reči nie je čas. Denny pomaly a šikovne rezal kov kyslíkovým plameňom s teplotou 426 °C. Minúty plynuli, roztavený kov kvapkal na dlážku, z dverí lietali červené a žlté iskry. V jednej chvíli Denny povedal:

„Sú hrubé najmenej tri centimetre.“ Dokončil hornú stranu štvorca a začal rezať smerom nadol. Šlo mu to pomaly, čas sa vliekol, napätie narastalo, ale všetci si zachovali chladnú hlavu. Jerry s Markom čupeli za Dennym a pozorovali ho pri práci. Keď bol hotový, pomykal kľučkou, uvoľnila sa, ale iba sčasti. „Ešte je tam skrutka, rozrežem ju.“

O päť minút sa dvere otvorili. Ahmed upieral oči na monitor, v bezpečnostnom systéme sa nič nedialo. „V pohode,“ povedal. Denny, Mark a Jerry vošli do maličkej miestnosti. Úzky dlhý stôl. Štyri veľké drevené zásuvky na jednej stene, štyri na druhej. Mark si posunul okuliare vyššie, nastavil čelovku a prezrel si zámky. Pokrútil hlavou a povedal: „Žiadne prekvapenie. Kombinačné zámky s počítačom generovaným prístupovým kódom, ktorý sa zrejme mení denne. Vypáčiť sa nedajú. Musím ich odvŕtať.“

„Začni,“ prikývol Denny. „Ja sa pustím do druhých dverí.“ Jerry vyrukoval s vŕtačkou na baterku s bočnými vodičmi. Držal ju pri zámke a Mark na ňu pritlačil z celej sily. Vrták zavýjal a kĺzal sa po mosadzi, zdalo sa, že zámka je nedobytná. Potom sa však objavila kovová pilina a vzápätí ďalšia, vrták sa konečne zahryzol do zámky. No ani po odvŕtaní sa zásuvka nedala otvoriť. Markovi sa podarilo zasunúť tenké páčidlo do medzery nad zámkou a prudko ním mykol. Drevený rám praskol, zásuvka sa otvorila. Vnútri ležal archivačný box s čiernymi kovovými hranami, štyridsaťdvakrát päťdesiatpäť centimetrov, zhruba osem centimetrov hlboký.

„Opatrne,“ ozval sa Jerry, keď Mark otvoril box a opatrne z neho vytiahol útly zväzok v tvrdej väzbe. Mark pomaly prečítal titul: „Zbierka básní Dolpha McKenzieho. Tú som vždy chcel.“

„Kto je to?“

„Netuším, ale kvôli poézii tu nie sme.“

Denny prišiel za nimi a povedal: „Fajn, pokračujte. Zostáva sedem zásuviek. Už som skoro hotový.“

Vrátili sa k práci, zatiaľ čo Trey pofajčieval na parkovej lavičke oproti knižnici a podchvíľou pozrel na hodinky. Frmol v kampuse neutíchal, ale vedel, že nepotrvá večne. V druhej a tretej zásuvke v prvej miestnosti objavili ďalšie vzácne knihy autorov, o ktorých jakživ nepočuli. Keď Denny s pomocou autogénu prerazil do druhej miestnosti, povedal Jerrymu a Markovi, aby priniesli vŕtačku. Aj tu našli osem veľkých zásuviek, vyzerali rovnako ako tie prvé. O 2.15 sa ozval Trey, v kampuse je stále rušno, zvedaví študenti sa zhromažďujú na trávniku pred McCarrenovým internátom a sledujú šou. Policajti s megafónmi im prikázali vrátiť sa do izieb, ale študentov je priveľa, nedajú sa zvládnuť. Nad areálom krúžia najmenej dve spravodajské helikoptéry, komplikujú situáciu. Pozeral CNN na smartfóne a správa z Princetonu je momentálne na prvom mieste. Reportér „na mieste činu“ stále rozpráva o „nepotvrdenom počte obetí“ a podarilo sa mu vyvolať dojem, že „minimálne jeden ozbrojený útočník“ zastrelil viacerých študentov.

„Minimálne jeden?“ zamrmlal Trey. Nevyžaduje každá streľba najmenej jedného útočníka?

Denny, Mark a Jerry debatovali o nápade použiť autogén na otvorenie zásuviek, ale napokon ho zavrhli. Priveľké riziko požiaru, načo by im boli poškodené rukopisy? Namiesto toho Denny vytiahol malú vŕtačku a pustil sa do práce. Väčšiu si zobrali Mark a Jerry. Prvá zásuvka v druhej miestnosti obsahovala stohy tenkého papiera popísaného iným dávno zabudnutým básnikom, nikdy o ňom nepočuli, ale aj tak ho neznášali.

O 2.30 CNN potvrdila správu o dvoch mŕtvych a najmenej dvoch zranených študentoch. Objavilo sa aj slovo „krviprelievanie“.

Table of Contents

PRVÁ KAPITOLA LÚPEŽ

1

2

3

4